Ухвала
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 171/1940/16-ц
провадження № 61-17118ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М. 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок                    дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_1 , Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 січня 2016 року о 16.00 годині на ділянці 187 км +200 м автодороги Кіровоград-Запоріжжя в Апостолівському районі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої відбулося зіткнення автомобілю «Лексус РХ 300», державний реєстраційний номер                НОМЕР_1 під його керуванням з автомобілем «Кіа Спортейдж», держаний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Факт скоєння ДТП з вини ОСОБА_1 підтверджений висновком судової автотехнічної експертизи № 5/10.1-229 від 17 березня 2016 року, яким встановлено, що водій автомобіля «Кіа Спортейдж» ОСОБА_1 порушив пункт 12.1 Правил дорожнього руху України.
В результаті ДТП автомобіль позивача «Лексус РХ 300», повністю знищений і відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 43/16 від 18 березня 2016 року не підлягає відновленню. Сума матеріального збитку, заподіяного внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди на момент проведення експертизи склала 458 048,97 грн.
Також позивач вважає, що оскільки відповідно до чинного законодавства Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області є підприємством, на яке державою покладено обов`язок по утриманню у належному стані та ремонту автомобільних доріг у Дніпропетровській області, то шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди слід також стягнути з вказаного відповідача, оскільки при пошкодженні його автомобіля з вини ОСОБА_1 було встановлено факт незадовільного стану дорожнього покриття (сніговий накат та ожеледиця), що призвело до ДТП.
Крім того, позивач вважає що винним у скоєнні ДТП є також ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». 
Постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області                                        від 14 березня 2016 року начальника філії Апостолівського ДРП Корсуна К. А. визнано винним за частиною четвертою статті 140 КУпАП по факту ДТП.
Після уточнення та доповнення позовних вимог позивач ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на свою користь майнову шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 478 048,97 грн.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 та Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 , майнову шкоду, завдану внаслідок                         дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 457 416,09 грн, а саме по 228 708,05 грн з кожного.
У позовних вимогах ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги                          України» -відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області - задоволено.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 311 284,44 грн.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 до Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.
Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 311, 28 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області судові витрати понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 861,24 грн.
16 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у вказаній вище справі.
Разом із касаційною скаргою заявником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовував тим, що інтереси ОСОБА_1 на стадії апеляційного провадження представляла ОСОБА_3 . Відповідно до договору від 12 лютого 2018 року ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_1 в усіх касаційних судах України в строк до 01 січня                2020 року. 
Також вказує на те, що вся кореспонденція з приводу оскарження рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року у справі № 171/1940/16-ц, взагалі заявником не отримувалась і не контролювався перебіг судового процесу, оскільки був впевнений, що представник вчиняє всі необхідні дії. 
Крім цього, зазначає, що згідно зворотного повідомлення, ОСОБА_3 було отримано постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 171/1940/16-ц, однак на виконання обов`язків передбачених договором                                   від 12 лютого 2018 року касаційної скарги не було подано.
ОСОБА_1 був фактично повідомлений про факт прийняття постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року лише на стадії виконавчого провадження і отримано вказане рішення 16 жовтня 2020 року на підставі відповідної заяви.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не повідомлявся про результати розгляду апеляційної скарги на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року і не отримував рішення, з підстав відсутності повідомлення і неналежного виконання обов`язків представником, є всі обґрунтовані підстави для поновлення права на пред`явлення касаційної скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня            2010 року у справі «Перетяка та Шереметьев проти України»).
Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 достовірно знав про наявність цього судового провадження, оскільки подавав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та з 10 квітня 2019 року мав можливість у Єдиному державному реєстрі судових рішень ознайомитися із оскаржуваною постановою, демонструючи готовність брати участь на всіх етапах розгляду.
Частиною першою статті 64 ЦПК України визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_1 був завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у порядку частини п`ятої статті 130 ЦПК України через свого представника - адвоката Безносюка Г. І., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2016 року, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та клопотань про відкладення розгляду справи не надавав.
Крім цього, із наданих до касаційної скарги матеріалів вбачається, що копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року було надіслано ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) та його представнику ОСОБА_4 (за адресою: АДРЕСА_2 ).
Відповідно частини сьомої статті 272 ЦПК України якщо копію судового рішення вручено представникові , вважається, що її вручено й особі, яку він представляє. 
26 квітня 2019 року ОСОБА_4 отримала копію оскаржуваної постанови.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша стаття 2 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представник повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
ЄСПЛ вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня                       2008 року).
Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з моменту складення повного судового рішення, а тому відсутні підстави вважати, що заявник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання про зупинення виконання рішення Апостолівського районного суду від 12 лютого 2018року та постанови Дніпровського апеляційного суду                      від 02 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Керуючись статтею 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області, Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригод відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                          І. В. Литвиненко  
 
                                                                   В. С. Висоцька
 
                                                                                                      І. М. Фаловська