21.12.20
22-ц/812/2074/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/10087/19
Номер провадження 22-ц/812/2074/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

21 грудня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д., 

за участю: представника позивача - Батовської Ю.В., 
відповідача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,
представника третьої особи - Глух Т.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 23 жовтня 2020 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Між тим, всупереч вимогам ст.150 СК України відповідачі не виконують свої батьківські обов`язки щодо виховання та розвитку сина, не створюють для нього належні умови для проживання. 
Відповідно до довідок-характеристик з Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області батьки дитини характеризуються з негативного боку, зловживають алкоголем, конфліктують з сусідами, вчиняють бійки на очах дитини. 
У травні 2018 року до Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради почали надходити скарги від сусідів з приводу ухиляння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від виховання та догляду за їх сином. 
При обстеженні умов проживання дитини було встановлено, що помешкання потребує капітального ремонту, кімнати у будинку засмічені брудом, а батьки дитини зловживають алкоголем та збирають у себе осіб сумнівної поведінки.
19 червня 2018 року дитину взято на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради.
Оскільки поведінка батьків перешкоджала нормальній життєдіяльності та розвитку дитини, у жовтні 2018 року позивачем, як органом опіки та піклування, малолітнього ОСОБА_4 було відібрано у батьків та пред`явлено до суду позов про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Разом з тим, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 січня 2019 року органу опіки та піклування було відмовлено у задоволенні позовних вимог. 21 лютого 2019 року представниками Служби у справах дітей малолітнього ОСОБА_4 було повернуто батькам на виховання.
Враховуючи те, що судом було покладено на органи опіки та піклування контроль за виконання батьками їх обов`язків, спеціалісти служби у справах дітей неодноразово відвідували дитину за місцем проживання, проводили з батьками профілактично-роз`яснювальну роботу щодо необхідності створення для їх сина належних умов утримання, виховання та розвитку, проведення оздоровлення. 
У квітні 2019 року з боку громадськості знову почала надходити інформація щодо зловживання батьками спритними напоями, їх сварки та бійки у нетверезому стані. При обстеженні умов проживання дитини спеціалістами служби було встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у нетверезому стані, але в будинку умови проживання на час відвідування були задовільними, дитина забезпечена усім необхідним. З ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було проведено бесіду щодо зміни способу життя. 
13 травня 2019 року Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради було направлено листа до Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щодо взяття сім`ї під соціальний супровід. 
За інформацією Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 03 червня 2019 року за №809 батьки відмовилися від соціального супроводу, пояснюючи, що у них відсутні проблеми, які вони не можуть вирішити самостійно.
Під час відвідування сім`ї 26 липня та 08 листопада 2019 року спеціалістами служби було зафіксовано, що у приміщенні брудно, речі розкидані, батьки дитини знову вживають спиртні напої, відчувається стійкий запах цигарок, занедбаний одяг та постільна білизна. В холодильнику не було запасу продуктів харчування. 
В зв`язку з зазначеним працівниками ЮП Центрального ВП ГУНП у Миколаївській області на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було складено протокол за ч.1 ст. 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов`язків. 
За інформацією Загальноосвітньої школи №12 від 12 листопада 2019 року наразі хлопець не має належних умов для навчання та розвитку, відносини дитини з батьками безавторитетні, вони не приділяють належної уваги сину, домашні завдання ОСОБА_5 виконує не в повному обсязі. 
19 листопада 2019 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради рекомендовано підготувати до суду позов про доцільність позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 батьківських прав. 
Оскільки поведінка батьків свідчить про неналежне виконання батьками батьківських обов`язків, байдуже ставлення до виховання та розвитку сина, спосіб життя батьків та умови проживання дитини створюють загрозу його життю та здоров`ю, посилаючись на викладені обставини, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради просив:
позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
стягнути на свою користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку батьків, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;
малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради для вирішення його подальшої долі. 
У відзивах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили у задоволені позовних вимог відмовити та стверджували про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження їх винної поведінки та свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2020 року у задоволені позовних вимог Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки батьки малолітньої дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 намагаються приймати участь у вихованні дитини та виявляють стійке бажання виконувати батьківські обов`язки, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати неможливо. Також судом звернуто увагу, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, передбачені ст.166 СК України, як для батьків, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності в діях батьків вини. Разом із тим, районним судом не встановлено, що батьки дитини самоусунулися від покладених на них обов`язків. 
В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
При вирішенні цього спору суд, керуючись принципом верховенства права, розглядає справу відповідно до Конституції України; норм сімейного законодавства; міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.10 ЦПК України).
Конституція України забороняє втручання в особисте і сімейне життя фізичних осіб, крім випадків, передбачених нею (статті 32), та проголошує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51).
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Зі змісту пп.2-5 ч.1 ст.164 СК України вбачається, що суд може постановити рішення про позбавлення батьківських прав, у випадках, коли батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При цьому слід зазначити, що за положенням ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення батьків батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року закріплене право кожної дитини проживати в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст.111 вищевказаного Закону України), а також наголошено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, та визначено обов`язок держави надати батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей (ст.112 вищевказаного Закону Україи).
Європейський Суд з прав людини при розгляді конкретних справ неодноразово наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, якщо воно не відповідає законним цілям і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».
Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.39,47-50 та інші справи, зазначені в цьому рішенні).
В світлі зазначених норм міжнародного та національного законодавства, у даній справі необхідно визначити наступне: чи є доведеним факт ухилення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків; чи є залишення у них дитини насправді небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання; чи є ці обставини винятковими, а розірвання сімейних стосунків – єдиним способом їх розв`язання; чи надавалась сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 конкретна цільова підтримка.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
19 червня 2018 року начальником Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради видано наказ №50 «Про постановку на облік таких, що опинилися у складних життєвих обставинах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.10).
12 жовтня 2018 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення за №954 «Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 » (а.с.15).
З 19 жовтня 2018 року ОСОБА_4 перебував у Комунальному закладі «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації».
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 січня 2019 року було відмовлено у задоволені позову Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (а.с.18-20).
Актом про факт передачу дитини від 21 лютого 2019 року зафіксовано повернення дитини ОСОБА_4 його батьку ОСОБА_3 (а.с.22).
21 листопада 2019 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення №1222 «Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батьків, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 » (а.с.33).
Відповідно до характеристики на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як батьків учня ОСОБА_4 , складену 11 червня 2018 року класним керівником та директором Загальноосвітньої школи №12, ОСОБА_1 є відповідальною і турботливою матір`ю, приймає активну участь у навчанні та вихованні сина, цікавиться результатами навчання, поведінкою хлопця, його стосунками з однолітками. ОСОБА_6 систематично відвідує навчальний заклад, забезпечений необхідним навчальним приладдям. Мати належним чином слідкує за зовнішнім виглядом сина. При спілкуванні з дитиною відчувається повага до матері, бажання допомагати їй у різних сумісних справах. ОСОБА_1 регулярно відвідує школу, батьківські збори. Відкликається на різні прохання з боку класного керівника (а.с.12).
Згідно характеристики Загальноосвітньої школи №12 на учня 2-В класу ОСОБА_4 , він має достатній фізичний розвиток, але має слабкий рівень мотивації до навчання та середній рівень навчальних досягнень по причині слабкою уваги та пам`яті. Зазначено, що зазвичай ОСОБА_6 на уроках малоактивний, має обмежений запас слів для висловлювання думки. На зауваження реагує позитивно. За характером спокійний, навіть пасивний, але трапляються конфлікти з однокласниками, де поведінка проявляється з грубістю та різкістю. Дитина має невеликий запас знань, часто неуважний та незібраний. Інтерес до навчального процесу проявляє не завжди, домашні завдання виконує, але не в повному обсязі. Спостерігаючи за хлопцем, видно, що він здатен маніпулювати батьками та вимагати те, що він бажає, але така поведінка відносно вчителя та дітей не проявляється (а.с.11).
Згідно інформації від 03 червня 2019 року за №889 Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді - відвідування сім`ї фахівцями центру відбулося 21 травня 2019 року, вдома був лише батько хлопчика. В будинку частково покращено умови проживання, наявні продукти харчування, однак помешкання потребує ретельного прибирання. Батько пообіцяв закінчити ремонт в будинку та привести помешкання до належного стану. З батьком дитини проведено психолого-педагогічну бесіду щодо відповідального ставлення до виконання батьківського обов`язку, покращення санітарно-гігієнічних умов проживання та усвідомлення власного способу життя. Батько відмовився від запропонованої психологічної допомоги на базі Центру (а.с.24). 
Згідно довідок-характеристик старшого інспектора ЮП ППД Центрального ВП ГУНП в Миколаївської області О.Кікоть від 13 листопада 2019 року та від 20 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порушують громадський порядок та спокій, систематично надходять заяви та скарги від сусідів. Вказано про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. (а.с.52,53,94,95). 
Відповідно до відповіді керівника апарату Центрального районного суду міста Миколаєва, в серпні 2019 року у провадженні суддів перебували матеріали про притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, але такі адміністративні матеріали були повернуті до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області для дооформлення. Повторно вказані матеріали до зазначеного суду не надходили (а.с.66).
За такого, твердження позивача про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків не підтверджено. 
Згідно довідки капітана поліції ДОП Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області В. Петрушкова за час мешкання за адресою по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, веде нормальний образ життя, громадський порядок не порушує, фактів зловживання спиртними напоями не виявлено. Скарг та заяв від сусідів не надходило. У 2020 році до адміністративної відповідальності не притягувалась. Компрометуючими матеріалами відносно ОСОБА_1 , Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області не володіє (а.с.58).
Відповідно до Актів обстеження матеріально-побутових умов проживання родини від 11 квітня, 26 липня та 08 листопада 2019 року, житловий будинок (відокремлений двір, літня кухня) по АДРЕСА_2 , де проживають відповідачі з сином, потребує ремонту та прибирання. В будинку розкидані брудні речі, постільна білизна брудна, стійкий запах алкоголю та паління. Для дитини створені незадовільні умови для проживання, батьки зловживають алкоголем. Проте, лише останній раз зафіксовано факт перебування ОСОБА_3 в нетверезому стані. Про пияцтво матері зазначено саме зі слів ОСОБА_3 (а.с.28,29,30).
Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 листопада 2019 року, орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.31-32).
З інформації наданої Комунальним закладом «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у закладі з 22 листопада 2019 року по теперішній час. На момент поміщення до закладу ОСОБА_5 був схвильований та засмучений через ситуацію, що склалася в його родині. Хлопець мав занедбаний та неохайний вигляд, одягнений в брудну одежу. Спостерігався високий рівень тривожності. В результаті порушення повноцінних родинних зв`язків та відсутності належного контролю за дитиною з боку батьків у ОСОБА_5 недостатньо сформовано емоційно-вольова сфера, він не почуває себе у безпеці в родині та невпевнений в собі. Навички самоконтролю розвиненні недостатньо, схильний до навіювання та впливу оточуючих. Адекватні механізми виходу із складних та конфліктних ситуацій розвинуті на недостатньому рівні, але допомогу приймає. ОСОБА_5 потребує індивідуального підходу та постійної емоційної підтримки та врівноваженого системного контролю з боку дорослих. Хлопець почуває себе добре в умовах постійної дисципліни та чітко сформованого режиму дня, потребує контролю у виборі вірної моделі та лінії поведінки. За час перебування хлопця у закладі мати малолітньої дитини ОСОБА_1 , систематично приходила відвідати сина, батько не міг через стан здоров`я. Дитина прив`язана до своїх батьків, чекає на зустрічі з матір`ю та виявляє бажання повернутися додому. Враховуючи вік, хлопець не може самостійно зробити висновки з приводу поведінки батьків і критично подивитися на ситуацію в цілому на майбутнє, яка склалася в його родині (а.с.50). 
Згідно характеристики з місця роботи ОСОБА_1 від 20 лютого 2020 року, яка працює двірником ТОВ «ЖЕК «Забота», вона характеризується позитивно та до відповідальності не притягувалася (а.с.57).
Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 на наркологічному обліку не перебуває (а.с.60).
Згідно виписки із медичної карти ОСОБА_3 , в період з 12 листопада 2019 року по 03 грудня 2019 року він, перебував на лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Міська лікарня №1» з приводу гострого порушення мозкового кровообігу з грубим правостороннім геміпарезом, сенсо-моторною афазією (а.с.62).
З довідки від 22 травня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 встановлено першу групу інвалідності на строк до 01 квітня 2021 року. Він є непрацездатним, потребує постійного стороннього догляду (а.с.91).
На думку колегії суддів, встановлені обставини свідчать про намагання та бажання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виправити ситуацію, яка склалась в їх родині, та продовжувати виховувати дитину, що вірно констатував суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів.
При цьому, матеріали справи не свідчать про байдуже ставлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до забезпечення свого сина та до факту позбавлення батьківських прав. 
Відсутні відомості і про дослідження органом опіки та піклування ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз`єднання сім`ї, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя.
Позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання сина, та наявність у цьому лише їх вини. Позбавлення батьківських прав матері та батька не може обґрунтовуватись виключно посиланням на ненадійність ситуації, в якій опинилась дитина, та теоретичною можливістю настання негативних наслідків (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.50).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідачів батьківських прав відносно малолітньої дитини, відсутні. Батьки бажають спілкуватися з дитиною, проти позбавлення батьківських прав заперечують, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Доказів, які свідчать про постійне ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, їх винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, - суду не надано.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неврахування висновку органу опіки та піклування, яким визнано доцільним позбавити відповідачів батьківських прав, оскільки за положенням ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення відповідачів батьківських прав. До того ж, обумовлений висновок органу опіки та піклування не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, інтересам дитини.
З урахуванням наведеного, висновок суду про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачів, є обґрунтованим, оскільки позивач не довів та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як вина батьків в умисному ухиленні від виконання ними батьківських обов`язків. Тяжке матеріальне становище сім`ї є обставиною, що свідчить про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачами їх батьківських обов`язків, що спричинило неналежне піклування про дитину. При цьому, відомості про намагання державних органів реально поліпшити умови проживання дитини шляхом надання конкретної фінансової підтримки, адресної цільової допомоги (можливо й з залученням благодійних фондів, соціальних програм тощо) в матеріалах справи відсутні. 
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції позивачем не надано. Не є такими доказами і доданий позивачем в судовому засіданні апеляційної інстанції лист Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради від 14 грудня 2020 року та пояснення свідка ОСОБА_7 , оскільки вони не підтверджують, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання дитини, та наявність у цьому лише їх вини. 
За такого, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, бажання відповідачів брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення їх батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, а відповідно, і відмову в частині стягнення аліментів.
При цьому, установивши певні прояви неналежного виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції попередив відповідачів про необхідність змінити ставлення до їх виховання, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачами своїх батьківських обов`язків.
Інші докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 23 грудня 2020 року