Справа № 161/10997/19 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/924/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
12 жовтня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді   Федонюк С. Ю., 
суддів - Матвійчук Л. В., Карпук А. К.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи його тим, що відповідач підписав Заяву № б/н від 29.03.2012 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 28000.00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки ОСОБА_1 були порушені зобов`язання умов кредитного договору, у нього станом на 21.05.2019 року виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 103407,43 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту – 35499,04 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту – 26764,74 грн, нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 34898,46 грн, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) – 500 грн, штрафу (процентна складова) – 4900,35 грн. 
Враховуючи наведене, банк просив стягнути з ОСОБА_1 103 407,43 грн заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.03.2012 року в розмірі 35499,04 грн (тіло кредиту) та 659,47 грн судового збору.
Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині стягнення боргу за тілом кредиту, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи позов в частині стягнення боргу за тілом кредиту, суд першої інстанції послався на недопустимі письмові докази, а саме на анкету-заяву, виписку по картрахунку та розрахунок заборгованості. Вказує, що надані банком письмові докази в порушення норм процесуального права, зокрема ст.95 ЦПК України, є недопустимими, оскільки належним чином не засвідчені. Суд першої інстанції не врахував виявлені ним розбіжності в позові банку щодо суми боргу, суми наданого кредиту та розрахунків. Зазначає, що позивач не надав, а суд не дослідив первинні документи, що підтверджують існування кредитної заборгованості.
Одночасно АТ «ПриватБанк» також скористалось правом апеляційного оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року в даній справі.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило суд скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у позовних вимогах щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю, в іншій чаcтині просив рішення суду залишити без змін, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга банку мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту не відповідають обставинам справи, оскільки заборгованість за тілом кредиту складається безпосередньо з поточної заборгованості та простроченої. Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу, сума кредиту вважається простроченою. Отже, позивач вказує, що прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Вважає, що, встановивши надання банком відповідачу кредиту та те, що відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту. Однак суд першої інстанції, всупереч статті 1054 ЦК України, стягнув лише одну складову заборгованості за кредитом та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення іншої складової, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також інших нарахувань (пені і штрафів), які підлягають стягненню.
У відзиві АТ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на безпідставність апеляційної скарги і вважає її такою, що не підлягає до задоволення. Вказує на те, що суд першої інстанції, застосувавши правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, правомірно задовольнив вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості виключно по тілу кредиту. Зазначає, що відповідач, заперечуючи факт підписання анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, будь-яких клопотань з приводу призначення почеркознавчої експертизи вказаного документа під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляв. Відмова суду у задоволенні клопотання про витребування оригіналу даної заяви не є перешкодою у заявлені клопотання про призначення даного виду судової експертизи. Зазначає, що до матеріалів справи позивачем долучено належним чином завірену копію виписки про рух коштів відповідача, яка у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та цивільно-процесуальним законодавством є документом первинного бухгалтерського обліку, належним та допустимим доказом по справі. Зазначені відповідачем розбіжності в сумі наданого кредиту та розрахунку заборгованості не є підтвердженнями про порушення банку та підставою для відмови у позові та спростовуються ініціативою позичальника змінити кредитний ліміт до 28 000 грн та формування оскаржуваного розрахунку на різні дати.
Відзиву на апеляційну скаргу банку ОСОБА_1 суду не надано.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг "Приватбанку" від 29.03.2012 року не містить даних щодо домовленості сторін договору про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх стягнення з відповідача на користь банку. Однак, з огляду на те, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані банком на кредитну картку, але не повернув їх, тому з нього на користь банку підлягає до стягнення фактично отримана сума кредитних коштів, яка відповідачем на час розгляду справи банку не повернута.
З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.
Згідно з частинами першою – п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Встановлено, що 29.03.2012 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 28000,00 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку", отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
Позивач стверджує, що на підставі поданої заяви, що разом з Умовами та Правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua) складають договір про надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 (п.п.1.1.1.90 , 2.1.1.11 Умов) — ключем до карткового рахунку є пластикова картка (п. 1.1.1.62 Умов), яку отримав відповідач, та мобільний телефон, який вказав відповідач (п. 1.1.1.15 та п. 1.1.1.16 Умов) у заяві.
Так, у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у "ПриватБанку" ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Судом встановлено, що спочатку кредитний ліміт був у розмірі 300 грн, неодноразово змінювався, а в подальшому банк визначив кредитний ліміт у 28000 грн. 
Відповідно до поданого банком розрахунку у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 21.05.2019 року становить 103407,43 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту – 35499,04 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту – 26764,74 грн, нарахованої пені за прострочене зобов`язання – 34898,46 грн, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) – 500 грн, штрафу (процентна складова) – 4900,35 грн (а.с. 5-11).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Як встановлено місцевим судом, банком як доказ укладення договору з відповідачем надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг "Приватбанку", витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанку".
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 29.03.2012 року процентна ставка не зазначена. Також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. 
При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг "ПриватБанку", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Дані документи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.03.2012 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.
А тому оскільки сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові банку в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів.
Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд приходить до таких висновків.
У відповідності до статті 536 ЦК України, проценти є платою за користування чужими коштами.
Крім того, у статті 1.10 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (334/94-ВР) конкретизовано, що проценти є доходом, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна та нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості або фіксованих сум.
Поняття «прострочене тіло кредиту» в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутнє. Тобто, його правова природа та підстави нарахування не передбачені навіть і самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.
Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту здійснено АТ КБ «ПриватБанк» шляхом списання з карткового рахунку процентів за прострочений кредит, що не є фактично використаними позичальником коштами та не може вважатися складовою заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з чим суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту через відсутність такої заборгованості.
Отже, доводи апеляційної скарги банку про те, що суд безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення складової заборгованості за тілом кредиту, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки така заборгованість виникає у разі невчасної плати за користування кредитом, яка передбачена Тарифами, не є сама по собі складовою тіла кредиту, а являє собою фактично штрафну санкцію, що застосовується у разі неповернення банку кредиту у визначений термін.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та не свідчать про незаконність чи необгрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Доводи ж апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо неотримання та невикористання кредитних коштів не доведено належними та допустимими доказами. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як видно із наданих суду банком письмових доказів, зокрема із виписки з рахунку, відповідач тривалий час активно користувався кредитними коштами, виконував грошові зобов`язання шляхом часткового погашення фактичного боргу, тобто визнавав існування між сторонами кредитних правовідносин. Факт вчинення цих платежів особисто ОСОБА_1 не спростований допустимими та достатніми доказами.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положення визначено, що запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положення особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254, визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази у формі виписок з рахунку позичальника є належними та допустимими у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку користувався кредитними коштами, наданими йому АТ КБ «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Із згаданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21.05.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту на звітну дату становить 35499,04 грн, тому з огляду на те, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані банком на кредитну картку, але не повернув їх, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку цієї суми заборгованості, що є фактично отриманою відповідачем сумою кредитних коштів, яка на час розгляду справи не повернута.
Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів повернення банку кредитного ліміту у розмірі,вказаному в позові, що є його процесуальним обов`язком, то наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 35499,04 грн.
Отже, висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення пред`явленого банком позову узгоджується з наведеними нормами матеріального права, правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17, а також із встановленими у даній справі обставинами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» відповідає вимогам закону.
Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк" та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
       Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

       Головуючий

       Судді