КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/5915/20                                                                                        головуючий у І інстанції: Хоменко В.С.
провадження 22-ц/824/11349/2020                                                                                         доповідач: Сліпченко О.І.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
27 жовтня 2020 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Іванової І.В., Поливач Л.Д.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась із вищевказаним позовом.
Крім того, позивачка подала заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на:
-квартиру АДРЕСА_1 ; 
- корпоративні права ТОВ «АК-РА» (корпоративні права ОСОБА_1 ) в розмірі 1 000 000,00 грн.
- багатоквартирний будинок загальною площею 1537,40 кв.м., що розташований в АДРЕСА_2 
- земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний багатоквартирний.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру  АДРЕСА_1 , в решті вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з такими висновками суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскаржувану ухвалу вважає необґрунтованою. 
Зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин вчинення відповідачем чи іншими особами дій, спрямованих на реалізацію нерухомого майна. 
Вважає, що позовні вимоги є надуманими  та відповідно необхідність в їх забезпеченні відсутня, а тому арешт вищевказаної квартири підлягає скасуванню, враховуючи, що зазначене порушує права власника квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача зазначає, що підстав для її задоволення не вбачається, судове рішення вважає законним та обґрунтованим.    
У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 , відповідач та його представник - ОСОБА_4 підтримали свої позиції. 
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, щодо якої виник спір між сторонами, може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня     2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частина 2 ст. 3 цього Закону визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.
Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.
 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась до суду з позовом, в якому однією із позовних вимог є визнання спільної сумісною власністю квартири АДРЕСА_3 .
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначала, що вищевказана квартира є спірною, а відтак невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити виконання можливого рішення суду, оскільки у відповідача є можливість відчужити спірну квартиру. 
Колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також з огляду на те, що невжиття заходів по забезпеченню позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, та враховуючи можливий негативний вплив і наслідки на відновлення порушеного права позивача в разі встановлення неправомірних дій відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийшов до вірного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_3 . 
Посилання відповідача на відсутність необхідності арешту квартири, оскільки в ній  зареєстровано місце проживання неповнолітніх дітей, та відповідно її відчуження неможливе без згоди батьків та відповідних органів,  колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначене не може впливати на висновки, щодо необхідності забезпечення позову та не може замінити вжиті заходи, як це зазначається відповідачем. 
Доводи апеляційної скарги спрямовані на те, що позовні вимоги є необґрунтованими колегією суддів відхиляються, оскільки не впливають на вирішення питання, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову та будуть розглянуті під час вирішення справи по суті. 
В іншій частині ухвала місцевого суду не оскаржувалась. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Повний текст постанови складено «27» жовтня 2020 року.

Головуючий
 
Судді: