Постанова
Іменем України
 
29 вересня 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/11143/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва  
 
в складі судді Заставенко М.О.
 
від 15 липня 2020 року 
 
у справі №753/2965/20 Дарницького районного суду м. Києва  
 
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
 
до ОСОБА_1 
 
про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,
 
                                              В С Т А Н О В И В: 
В лютому 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, ФГВО) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва  з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останнього майнову шкоду у розмірі 26 502 632,50 доларів США.
Позов мотивовано тим, що вироком Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2017                  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого                      ч. 2 ст. 367 КК України. В обвинувальному вироку судом було встановлено, що дії             ОСОБА_1 , які виразилися у неналежному виконанні ним, як службовою особою, своїх службових обов`язків, заподіяли тяжкі наслідки державним інтересам та завдало майнової шкоди Фонду у сумі заявленій до стягнення.
Крім того, позивач зазначив, що у кримінальному провадженні не пред'являв цивільного позову про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фонду майнову шкоду у розмірі 26 502 632,50 доларів США.
Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 735 700,00 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд порушив положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України та безпідставно звільнив позивача від доказування обставин, на які той посилався, а саме суд не встановив, не перевірив та не обґрунтував факт заподіяної шкоди та її розмір, пославшись лише на вирок суду від 13.03.2017. На думку відповідача, обставини факту та розміру заподіяної шкоди позивач повинен був доводити у порядку, передбаченому ст. 77-81 ЦПК України.
 
Зазначав, що позивач не має статусу потерпілого, а відтак і не має права на відшкодування будь-якої шкоди від кримінального правопорушення.
 
Також зазначав, що судом неправильно застосовано положення статей 257, 261 ЦК України. Зокрема, судом не враховано, що датою звернення Уповноваженої особи Фонду до СБУ із заявою про вчинення кримінального правопорушення є 08.04.2013 і з цього часу позивач міг довідатися про порушення свого права. Вважав, що позивач з 08.04.2013 повинен був протягом трьох років подати позов про відшкодування шкоди, але з позовом звернувся 13.02.2020.
 
Судом неправомірно покладено на відповідача, який у відповідності до вимог закону звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, витрати зі сплати судового збору. Вважав, що оскільки позивач і відповідач у відповідності до вимог закону звільнені від сплати судового збору, то суд першої інстанції повинен був застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України  і віднести судовий збір за рахунок держави.
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом стягнуто майнову шкоду в іноземній валюті  без зазначення гривневого еквіваленту.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва  від 15 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задовлоенні позову відмовити повністю.
 
Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Посилаючись на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, а рішення суду є законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
 
Відповідач та його представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Представники позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позову.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
 
Відповідно до  ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2017 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
 
Даним вироком встановлено, що дії ОСОБА_1 колегія суддів кваліфікує за ч. 2 ст. 367 КК України, як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що заподіяло тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді завдання майнової шкоди Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі 26 502 632,50 доларів США.
 
За приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд допустився порушення ч. 6 ст. 82 ЦПК України та безпідставно звільнив позивача від доведення факту заподіяння шкоди, оскільки, як вірно зазначено судом в оскаржуваному рішенні у вироку суду від 13.03.2017 встановлено факт завдання ОСОБА_1 майнової шкоди позивачу. А вирок суду у відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України є належним письмовим доказом у справі, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування. 
Наведені в сукупності обставини приводять до висновку, що вирок Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2017, з урахуванням положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України також є достовірним доказом, оскільки підтверджує обставини заподіяння відповідачем шкоди на суму 26 502 632,50 доларів США.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що наданий позивачем вирок суду не є достатнім доказом, оскільки за приписами ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів суд вирішує до свого внутрішнього переконання.
Отже, оскільки в силу ст. 76-80 ЦПК України вирок суду є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який підтверджує факт завдання шкоди та її розмір, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що обставини факту завдання шкоди та її розміру позивач повинен був доводити у порядку, передбаченому ст. 77-81 ЦПК України. А посилання в апеляційній скарзі, що суд неправильно застосував положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України відповідач тлумачить на власний розсуд, що не може бути підставою для скасування рішення суду.
 
Більш того, заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не спростував належними доказами обставин завдання ним позивачу майнової шкоди на суму 26 502 632,50 доларів США.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вироком суду встановлено факт заподіяння шкоди позивачу діями відповідача та визначено розмір такої шкоди, у зв`язку з чим і задовольнив позов.
Оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вироком суду встановлено факт заподіяння позивачу майнової шкоди відповідачем та визначено розмір такої шкоди, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивач не має права на відшкодування майнової шкоди.
Суд вірно вказав у рішенні, що позивач звернувся з позовом про відшкодування шкоди на загальних підставах, тобто в порядку визначеному ст. 1166 ЦК України. А тому доводи апеляційної скарги, що позивач не визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставними. 
Також в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_6 пояснив, що у вироці Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2017 не визначено потерпілих осіб від кримінального правопорушення та водночас встановлено обставини, що Фонду завдано майнової шкоди на суму заявлену до стягнення, у зв'язку з чим наявні підстави для відшкодування згідно вимог ст. 1166 ЦК України.
За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що застосуванню підлягали положення ст. 1177 ЦК України, в якій законодавцем визначено підстави відшкодування (компенсацію) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції  норм матеріального права, якими врегульовано початок перебігу позовної давності, та як наслідок неправильне обчислення судом перебігу строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач зазначив, що строк позовної давності необхідно обраховувати з дня звернення (08.04.2013) Уповноваженої особи Фонду із заявою про вчинення кримінального правопорушення, оскільки саме з цієї дати позивач міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Так, за приписами ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні із заявою про вчинення кримінального правопорушення звернулася ОСОБА_7 , яка виконувала свої функції в межах наданих їй повноважень, як ліквідатор АТ "Банк "Таврика", а повноважень на представництво інтересів Фонду не мала. 
 
Таким чином, із заявою про вчинення кримінального правопорушення 08.04.2013 звернувся уповноважений представник АТ "Банк "Таврика", а отже позивач не міг довідатися про своє порушене право з 08.04.2013.
 
Більш того, слід зазначити, що у вироку суду першої інстанції від 02.06.2014 ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Факт завдання відповідачем шкоди позивачу встановлено лише в обвинувальному вироку апеляційного суду від 13.03.2017, а тому саме з цього дня Фонд довідався про своє порушене право, за захистом якого і звернувся до суду в межах строку позовної давності (14.02.2020).
 
Наведені обставини свідчать, що суд першої інстанції правильно застосував положення                 ст. 257, 261 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про подання позову в межах строку позовної давності.
 
Доводи апеляційної скарги, що судом стягнуто майнову шкоду в іноземній валюті без зазначення гривневого еквіваленту є неприйнятними, оскільки чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про задоволення позову. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального права.
 
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
З матеріалів справи вбачається, що виходячи із ціни позову, за подання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позовної заяви в лютому 2020 року, відповідно до Закону України "Про судовий збір" (далі - Закон), підлягав сплаті судовий  збір в сумі 735 700,00 грн.
 
При поданні позовної заяви Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не було сплачено судовий збір у визначеному Законом розмірі.
 
Положеннями Закону України "Про судовий збір" визначаються правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
 
Оскільки Фонд звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, то у відповідності до вимог Закону звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях.
 
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності  (т. 2, а.с. 226).
 
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.
 
Отже, і позивач, і відповідач, відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях.
 
За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача, суд першої інстанції наведених вище обставин не з'ясував та положень закону не врахував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави.
 
Враховуючи те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в цій частині.
 
Оскільки в апеляційній скарзі заявлено вимоги про скасування судового рішення у повному обсязі, а колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення лише в частині розподілу судових витрат цій частині, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,
                                                      П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року в частині стягнення судового збору - скасувати.
 
Судовий збір в сумі 735 500 (сімсот тридцять п'ять тисяч п'ятсот) грн 00 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.
 
Головуючий                                                                                                               О.Ф. Мазурик 

Судді                                                                                                                           В.А. Кравець

                                                                                                                                     Л.Д. Махлай