СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2020 р.                                                       Справа № 905/1797/18  

          Колегія суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя  Шутенко І.А. 
при секретарі  Новіковій Ю.В.   
за участю:
позивача – не з`явився; 
відповідача – не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  представника  Фізичної особи - підприємця Пірковського Володимира Володимировича – адвоката Верченко О.О.  (вх. №2664Д/1-18) 
на рішення     господарського суду Донецької      області від 15.09.2020 року у справі №905/1797/18,  ухвалене     в приміщенні господарського суду Донецької       області (суддя  Курило Г.Є.),  повний текст якого     складено 15.09.2020 року 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Спецтехресурс”, м. Київ 
до відповідача Фізичної особи - підприємця Пірковського Володимира Володимировича,    м.Селидове, Донецька область 
про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 100 000,00грн.

ВСТАНОВИЛА:
Рішенням     господарського суду Донецької      області від 15.09.2020 року у справі №905/1797/18  позов ТОВ  “Спецтехресурс” до ФОП  Пірковського В.В.  про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 100 000,00 грн. задоволено; стягнуто  з ФОП  Пірковського В.В. на користь ТОВ  “Спецтехресурс”  безпідставно отримані кошти в розмірі 100000,00грн. та  судовий збір в розмірі 1762,00 грн.
Представник  ФОП  Пірковського В.В. – адвокат Верченко О.О.    з рішенням     суду першої інстанції не погодилась  та звернулась       до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення      господарського суду Донецької       області від 15.09.2020 року  у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Посилання господарського суду першої інстанції на преюдиційне значення рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року у справі №910/23734/17 є помилковим, оскільки у даній справі ФОП Пірковський В.В. оскаржував невиконання умов договору ТОВ “Спецтехресурс”   за надані послуги автогідропідіймача Nissan Multitel в кількості 923 маш. год. на загальну суму 373  685,78 грн., в серпні – вересні 2017 року. Платіжним дорученням №247 від 05.09.2017 року було здійснено оплату за оренду техніки згідно рахунку  №1 від 01.08.2017 року на підставі акту наданих послуг за червень 2017 року, та оплата за даний період не була спірною у справі №910/23734/17, відповідно ФОП Пірковський В.В. не надавав  суду такого доказу як рахунок №1.
В платіжному дорученні №247 від 05.09.2017 року вказано призначення платежу – оплата за оренду техніки, згідно рахунку №1 від 01.08.2017 року, що виключає бездоговірне отримання коштів, оскільки оренда без договору не можлива та відповідач надав суду копію договору підряду №1/0617.
Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти).
Посилається на правові висновки, викладені у постановах  Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-122цс14,  від 22.01.2013 року у справі №5006/181/13/2012, від 14.10.2014 року у справі №922/1136/13;   Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17;  від 29.01.2018 року у справі №910/12574/17;  від 08.05.2019 року у справі №911/1903/18;  від 12.09.2018 року у справі №911/3134/17;  від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17.
Оскільки між сторонами існували саме договірні  зобов`язання, що було підтверджено договором підряду, місцевий господарський суд дійшов  необґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави вважати, що сплачені у відповідності до платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року грошові кошти у розмірі 100  000,00 грн. є набутими відповідачем за наявності правових підстав та невірно  застосував норми матеріального та процесуального права. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956     до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 31.12.2020 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а    на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 року, суддею – доповідачем у справі визначено суддю  Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   представника  ФОП  Пірковського В.В.  – адвоката Верченко О.О.  на рішення    господарського суду Донецької      області від 15.09.2020 року у справі; позивачу   встановлено строк до 02.11.2020 року на протязі якого він      має    право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено  справу до розгляду на  "04" листопада 2020 року; роз`яснено  учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
26.10.2020 року на адресу суду від позивача, електронною поштою надійшов лист (вх.№3403),  в якому позивач просить надіслати на його адресу апеляційну  скаргу, з додатками, який долучено до матеріалів справи.
Відповідно до пункту 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої Вищим господарським судом України листом від 19.02.2013 року №01-17/315/384/13 та затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.02.2013 року, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв`язку, не належать до офіційних.
Вказаний  лист  не засвідчений електронним підписом, про що уповноваженими особами Східного апеляційного господарського суду складено відповідний акт  від 26.10.2020 року №13-35/491, а тому  слід залишити його без розгляду.
26.10.2020 року на адресу суду від позивача надійшов лист (вх.№10270),  в якому позивач просить  надіслати  на його адресу апеляційну  скаргу, з додатками, який долучено до матеріалів справи.
Згідно супровідного листа Східного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 року №2к018858, надіслано позивачу копію апеляційної скарги на 5 аркушах та копії додатків до неї на 5 аркушах.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2020 року, у зв`язку з відпусткою судді Слободіна М.М., для розгляду даної справи суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Шутенко І.А. 
У судове засідання  04.11.2020 року представник відповідача  не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії     ухвали   суду від   15.10.2020  року відповідачу       у справі,  додано рекомендоване     повідомлення про вручення поштового    відправлення    ПАТ  "Укрпошта" від 26.10.2020 року  №6102253421761,     згідно з яким    відповідач        отримав    копію  ухвали від 15.10.2020 року -  21.10.2020 року.
У судове засідання  04.11.2020 року представник позивача   не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії     ухвали   суду від   15.10.2020  року позивачу       у справі,  додано рекомендоване     повідомлення про вручення поштового    відправлення    ПАТ  "Укрпошта" від 26.10.2020 року  №610225342173,     згідно з яким    позивач       отримав    копію  ухвали від 15.10.2020 року -  23.10.2020 року.
Також, відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”  усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
          Згідно з ч. 1 та 2   ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень"  для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції,  Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. 
          Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1  ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
          Ухвалу  суду   від  15.10.2020 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої    Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених         ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.          
          Розглянувши матеріали справи,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
          Рішенням господарського суду міста Києва від 05.05.2018 року  у справі №905/23734/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року, позов задоволено, стягнуто з ТОВ  "Спецтехресурс" на користь ФОП   Пірковського В.В.       373 685,78 грн.  суми боргу та 5605,29 грн.  витрат зі сплати судового збору.
Постановою Верховного Суду від 03.12.2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року  та рішення господарського суду міста Києва від 05.05.2018 року  у справі  скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.
Рішенням господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  позов ФОП  Пірковського В.В.  до ТОВ  " Спецтехресурс " про стягнення 373 685,78 грн.  задоволено повністю; стягнуто з ТОВ  " Спецтехресурс " на користь ФОП  Пірковського В.В.  373 685,78 грн.  основного боргу, 5 605,29 грн.  судового збору.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 року  рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року у  справі скасовано; прийнято   нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 16.08.2019 року  постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 року  у справі скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  у справі   залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 03.02.2020 року рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року  у справі залишено без змін; поновлено  виконання рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  та постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року  у справі.
Рішенням  господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  у справі       №910/23734/17, залишеним  без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року  та постановою Верховного Суду від 03.02.2020  року,  встановлено   таке. 
ФОП  Пірковський В.В. звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ  "Спецтехресурс " про стягнення основного боргу в розмірі 373 685,78 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання за договором підряду №1/0617 від 01.06.2017 року.
01.06.2017 року між ФОП  Пірковським В.В. та ТОВ  "Спецтехресурс"    укладено договір №1/0617, відповідно до умов  якого позивач зобов`язався надати послуги автогідропідіймача Nissan Multitel-16 для виконання робіт з ремонту ліній зовнішнього     освітлення.
У протоколі погодження ціни оренди машин та механізмів №1, який є додатком до договору №1/0617 від 01.06.2017 року,  сторони узгодили витрати та вартість послуг автогідропідіймача Nissan Multitel-16, зокрема,  вартість робіт становить суму       актів виконаних робіт (п.2.1. договору).
Позивачем, в якості доказів, що підтверджують    надання послуг автогідропідіймача Nissan Multitel-16 надано акт надання послуг за серпень-вересень 2017 року, відповідно до якого  загальна вартість наданих       послуг зазначена в сумі 373685,78грн.
Акт надання послуг за серпень-вересень 2017 року на суму 373 685,78 грн. підписаний лише позивачем, зі  сторони відповідача зазначений акт не підписаний Рекомендованим листом позивач, 26.09.2017 року  з описом вкладення у лист надіслав відповідачу у двох примірниках акт надання    послуг за серпень-вересень 2017 року від 25.09.2017 року  на суму 373 685,78 грн.; вказані  документи відповідач отримав 29.09.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №8548500451267.
Позивачем були надані послуги автогідропідіймача Nissan Multitel-16 на виконання договору №1/0617 від 01.06.2017 року  загальною вартістю 373685,78грн.
Твердження відповідача про відсутність підстав для сплати позивачу грошових коштів в розмірі 373 685,78 грн., оскільки надані позивачем послуги сплачено відповідачем у повному обсязі згідно платіжних доручень №164 від 07.07.2017 року  на суму 100 000,00 грн.,      №247 від 05.09.2017 року на суму 100 000,00 грн. не заслуговують на увагу, тому що в рядку призначення платежу   платіжних доручень оплата здійснювалась за оренду техніки згідно рахунку №1 від 01.08.2017 року; матеріали справи не містять рахунку №1 від 01.08.2017 року та   доказів оплати за надані послуги у серпні-вересні 2017 року за договором №1/0617 від 01.06.2017 року.
У п. 2.2 договору передбачено, що оплата за виконані роботи перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 10 днів з моменту виконання робіт, на підставі акту здачі-приймання виконаних робіт, підписаного обома сторонами.
Оскільки матеріалами справи встановлено й відповідачем не спростовано, що в серпні-вересні 2017 року позивачем надано послуги автогідропідіймача Nissan Multitel-16 в кількості 923 маш.год. на загальну суму 373 685,78 грн.  та підтверджується наявною в матеріалах справи копією акту надання послуг від 25.09.2017 року  за серпень-вересень 2017 року на суму 373 685,78 грн., надісланого відповідачу та отриманого ним, строк виконання грошового зобов`язання по сплаті заборгованості настав. Оскільки факт надання позивачем послуг підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, встановлений строк остаточного розрахунку сплинув, а доказів оплати вартості наданих послуг суду не надано, позовна вимога про стягнення з відповідача 373 685,78 грн. основного боргу підлягає задоволенню.           
  Судові рішення  у  справі №910/23734/17, в частині встановлення факту укладення договору №1/0617 від 01.06.2017 року   між ФОП  Пірковським В.В.  та ТОВ  "Спецтехресурс",  неналежного виконання ТОВ "Спецтехресурс" умов зазначеного договору, а також неприйняття судом в якості доказу оплати в рамках договору №1/0617 від 01.06.2017 року  - 100 000,00 грн., сплачених ТОВ  "Спецтехресурс" згідно платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року на користь ФОП   Пірковського  В.В.,  мають преюдиційний характер для цієї справи.
Позивач посилається на те, що ним  помилково перераховані грошові кошти в сумі 100000,00грн. на рахунок відповідача, згідно з платіжним дорученням №247 від 05.09.2017 року, в призначенні платежу якого зазначено: за оренду техніки згідно рах.№1 від 01.08.2017 року,  без ПДВ; правочини з оренди техніки між позивачем та відповідачем не укладались, відповідач рахунок №1 від 01.08.2017 року  позивачу не виставляв, а кошти, які позивач сплатив відповідачу на підставі платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року, є безпідставно набутими відповідачем грошовими коштами та підлягають поверненню позивачу на підставі положень ст. 1212 ЦК України. 
Вказане вище й стало підставою для звернення позивача до господарського суду Донецької області  з відповідним позовом, в якому останній просив  стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані  кошти  в розмірі 100 000,00 грн.
           15.09.2020 року господарським судом Донецької області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
             Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення   господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна   скарга не підлягає  до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
За змістом ст.  16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.
До спірних правовідносин   підлягають застосуванню норми не зобов`язального права, а  ст. 1212 ЦК України, яка визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто,  набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 ЦК   України.
Колегія суддів враховує  правові висновки, викладені у постанові Верховного  Суду  від 25.01.2018 року  у справі № 910/11210/16 щодо    застосування ст.1212 ЦК України про те, що конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11,  600,  601,  604 - 607,  609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у   постанові Верховного Суду від 14.08.2018  року у  справі № 910/9055/17, де, окрім іншого,  зазначено, що  підставою виникнення зобов`язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, є сукупність умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.
Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно зі    ст. 11 ЦК України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.      Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. ст.  625,  628,  629 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1  ст. 509 ЦК України, ч.1  ст. 173 ГК України).
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так,  відповідно до платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року, позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 100 000,00грн., в призначенні платежу зазначено: за оренду техніки згідно рах.№1 від 01.08.2017 року,  без ПДВ. 
За змістом  рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року   у справі №910/23734/17, за позовом  ФОП   Пірковського В.В.  до ТОВ  "Спецтехресурс" про стягнення суми боргу за договором №1/0617 від 01.06.2017  року за надані послуги  в розмірі 373 685,78 грн., судами не прийнято в якості належних доказів оплати за   договором  платіжне  доручення  №247 від 05.09.2017 року  на суму 100 000,00 грн.
Частиною 4 ст.75 ГПК  України   визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Рахунок  №1 від 01.08.2017 року або інші документи, що підтверджують,  що оплата згідно платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року  на суму 100 000,00 грн.  була здійснена на виконання договірних відносин між сторонами,  матеріали справи не містять.   
Таким чином, аргументи апелянта на те, що в  платіжному дорученні №247 від 05.09.2017 року вказано призначення платежу – оплата за оренду техніки, згідно рахунку №1 від 01.08.2017 року, що виключає бездоговірне отримання коштів, оскільки оренда без договору не можлива, не приймаються.
А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що  відповідачем не доведено, що оплата за платіжним дорученням №247 від 05.09.2017 року  на суму 100 000,00 грн.   була здійснена в рамках договору №1/0617 від 01.06.2017 року  або іншого правочину, а   в матеріалах справи  відсутні докази набуття відповідачем таких грошових коштів з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, беручи  до уваги зміст рішення  господарського суду міста Києва від 12.02.2019 року  у справі   №910/23734/17, яке залишене  без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 року   та постановою Верховного Суду від 03.02.2020 року, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що  відсутні  правові підстави вважати, що сплачені у відповідності до платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року  грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.  є набутими відповідачем за наявності правових підстав.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем не спростовано факту отримання коштів від позивача в сумі 100 000,00 грн.  та не надано належних та допустимих  доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України,  повернення   коштів позивачу, чи наявності правових підстав для їх набуття відповідачем,  утримання вказаних коштів є безпідставним, що свідчить про порушення майнових прав позивача.
А тому, аргументи апелянта на те, що господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було невірно застосовано  норми матеріального та процесуального права та висновок суду про те, що сплачені у відповідності до платіжного доручення №247 від 05.09.2017 року грошові кошти у розмірі 100  000,00 грн. є набутими відповідачем за наявності правових підстав, є необґрунтованими  та не приймаються, з підстав, викладених вище.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01.11.2019 року у справі 904/3074/18, відповідно до яких    відсутність  між сторонами у   справі договірних відносин та проведення позивачем оплати за товар, який ним не було отримано,   спірні кошти набуто відповідачем за відсутності відповідної правової підстави, а тому вони мають бути повернуті позивачу  на підставі  ст. 1212 ЦК України.
Апелянт, в обґрунтування доводів апеляційної скарги  посилається на судову практику, а саме:  
постанову  Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-122цс14, де, окрім іншого,  вказано на те,  що  у разі виникнення спору щодо  набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст.  1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому; 
постанову Вищого господарського суду України від 06.11.2014 року у справі №922/1136/13, де між іншим, вказано на те, що спірні правовідносини, що склалися між сторонами у справі, виникли із укладеного між ними договору підряду, тобто,  мають договірний характер, а кошти, які  позивач  просить стягнути з відповідача, отримано останнім у якості оплати за роботи, які повинні бути виконані за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень  ст. 1212 ЦК України  як безпідставне збагачення. Правовідносини сторін у   справі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1  ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв`язку з неналежним виконанням підрядником умов договору.
постанову  Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17, де, зокрема, вказано на те, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень  ст. 1212 ЦК України  як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1   ст. 1212 ЦК України; 
постанову Верховного Суду від 29.01.2018 року у справі №910/12574/17, де, між іншим,  зазначено на те, що на виконання умов договору відповідач надав позивачу послуги, що підтверджується  відповідними актами здачі-приймання послуг, без зауважень підписаними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств. Платіжними дорученнями, позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти з  призначенням платежу "оплата за розробку документації згідно договору та актів № 1 та № 2. Судами попередніх інстанцій за наявними доказами та доводами позивача не встановлено невиконання відповідачем умов Договору. Докази, наявні в матеріалах справи, свідчать про те, що позивачем були перераховані кошти на виконання наданих відповідачем послуг. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами з огляду на похідну природу зазначених вимог від вимоги про стягнення грошових коштів на підставі  ст.1212 Цивільного кодексу України, яка не підлягає задоволенню; 
постанову Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі №911/1903/18, в якій вказано, зокрема, на те, що оскільки  між сторонами у справі був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом направлення позивачем рахунків на оплату товару та здійснення відповідачем їх безпосередньої оплати, спірні кошти сплачено позивачем на виконання договору, відповідно, такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями  ст.1212 ЦК України  як безпідставно набуте майно. Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень  ст. 1212 ЦК України; 
постанову Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі №911/3134/17, де, зокрема, зазначено на те, що оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, було укладено договір, спірні кошти сплачено позивачем на виконання договору, який, як встановили суди першої та апеляційної інстанції, недійсним не визнано, то такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень  ст. 1212 ЦК України  як безпідставне збагачення.   Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень  ст. 1212 ЦК України.
Колегія суддів, проаналізувавши надану відповідачем судову практику з розгляду, на його думку, аналогічних справ, зазначає на те, що в наданих справах наявні договірні відносини між сторонами, а тому суди виходили з того, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно до ст. 1212 ЦК  України, а в даному випадку,  відповідачем не доведено, що оплата за платіжним дорученням №247 від 05.09.2017 року  на суму 100 000,00 грн.   була здійснена в рамках  саме договору №1/0617 від 01.06.2017 року.
Таким чином, аргументи апелянта на те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти) при розгляді даної справи, є необґрунтованими та не приймаються.
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про задоволення позовних вимог    відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  представника  Фізичної особи - підприємця Пірковського Володимира Володимировича – адвоката Верченко О.О. залишити без задоволення.
Рішення     господарського суду Донецької       області від 15.09.2020 року   у справі №905/1797/18      залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.
                    Повний текст постанови складено    06.11.2020 року.

Головуюча  суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко