Єдиний унікальний номер справи 357/7173/17
Провадження №22-ц/824/7979/2020

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
24 вересня 2020 року                                                                                             місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Немудрої Ю.П.
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, мотивуючи його наступним:
За час шлюбу позивача з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_2 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 15.11.2016 року в рамках справи за позовом про визначення порядку участі у вихованні малолітньої доньки між колишнім подружжям укладено мирову угоду, відповідно до якої сторонами погоджений графік зустрічей батька з дитиною, відпочинок дитини протягом року, обов`язковий час щорічного відпочинку дитини, медичне обстеження дитини та інші спільні зобов`язання батьків. Всупереч затвердженої мирової угоди відповідач систематично ухиляється від її виконання і навмисно перешкоджає батьку в спілкуванні з дочкою. Позивач звернувся із заявою до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком, яка 03.04.2017 року надала висновок про доцільність проживання дитини почергово то разом із матір`ю то із батьком за умови безперешкодного спілкування кожного із батьків з донькою. В той же час позивач вважає, що в інтересах малолітньої дитини проживати саме з ним, а не з її матір`ю, оскільки він має кращі можливості для піклування про дитину.
Оскільки між колишнім подружжям виник спір, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з нею. Свій позов мотивувала тим, що саме позивач створює конфлікті ситуації, які відображаються на дитині. Ухвалою суду був встановлений порядок побачень батька з донькою і такий порядок вона не порушувала. При цьому в інтересах дитини буде проживати разом з матір`ю, яка в повній мірі здатна забезпечити дитині належні умові, яка це вона робить і зараз. З приводу встановлення місця проживання дитини відповідач неодноразово зверталася до служби у справах дітей Білоцерківського міської ради і по кожному зверненню комісія приходила до висновку про необхідність остаточного розгляду даного питання в судовому порядку. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2020 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_3 задоволений; визначено місце проживання дитини разом з матір`ю.  
Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає несправедливим, оскільки батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо спільних дітей. Зазначає, що визначення місця проживання дитини разом з матерю позбавить його можливостей бачитись та зустрічатися з дочкою. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечувала проти  задоволення апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалене судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 161 СК України, відповідно до якої, якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди з приводу місця проживання дитини, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, які при цьому беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
В ході розгляду справи судом було встановлено, що дитина на протязі тривалого періоду часу проживає з матір`ю,  у зв`язку з чим між сторонами було укладено мирову угоду, згідно якої встановлено графік зустрічей батька з дитиною. Висновком відповідної комісії органу опіки та піклування засвідчено, що мати дитини належним чином займається доглядом та вихованням малолітньої ОСОБА_2 . При цьому судом встановлено, що через тривалий конфлікт між батьками з дитиною працюють психологи, а з протоколів психоконсультаційних досліджень вбачається що дитина травмована агресивною поведінкою батька.(а.с.100-102,т.ІІ). Крім того при вирішенні справи судом першої інстанції враховано висновок органу опіки та піклування від 22.08.2017 року №303 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 , в якому орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради вважає доцільним рекомендувати суду належним чином оцінити надані обома батьками належні та допустимі докази, покази свідків в їх сукупності та прийняти виважене рішення, яке б першочергово найкращим чином відповідало інтересам дитини.(а.с.144,т.І) 
При вирішенні справи судом було враховано й ті обставини, що відповідач на відміну від позивача працює, має стабільний дохід та власне житло, опікується дитиною, в повній мірі забезпечує її життєві потреби, здійснює належний догляд, має усі можливості утримувати та виховувати доньку. При цьому позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що він в повній мірі може забезпечувати її життєві потреби, здійснювати догляд за нею та забезпечити їй належні умови для проживання. 
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. 
Верховний Суд України під час розгляду справи №6-2445цс16 зазначив на необхідності максимального врахування прихильності дитини до кожного з батьків та її позиції з приводу визначення місця проживання. В той же час в даному випадку суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що з врахуванням віку дитини не є можливим з`ясувати думку останньої щодо визначення місця проживання з одним із батьків. При вирішенні справи суд належним чином врахував усі належні обставини, зокрема щодо ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, статі, віку дитини, матеріального забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення, ні підставі чого прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Апеляційний суд оцінивши всі обставини справи та перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що основними доводами, якими апелянт обґрунтовує свою позицію, є його твердження про невиконання відповідачем мирової угоди щодо графіку зустрічей дитини із батьком. В той же час такі доводи мають значення для питання щодо участі батьків у вихованні дитини та виконання, в тому числі й в примусовому порядку, судового рішення з цього приводу, однак не є тими обставинами, які відповідно до ст. 161 СК України мають вирішальне значення при визначенні місця проживання дитини. Таким чином подана апеляційна скарга не містить достатніх та аргументованих підстав на спростування висновків суду першої інстанції та його скасування.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть доводити незаконність оскаржуваного рішення суду. Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, рішення є законним та обґрунтованим, правові підстави для його скасування чи зміни відсутні, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько