ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7307/20 Справа № 215/1496/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 215/1496/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року, яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 02 квітня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк,» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 23.04.2011 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 26.02.2019 року, утворилась заборгованість у розмірі 12167,41 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту –  1119,97 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 2465,91 грн., заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання – 6175,94 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 1350 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 555,59 грн. – штрафу (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23.11.2011 року в сумі 5506,88 грн., яка складається з 1119,97 грн. заборгованості за тілом кредиту, 24651 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту та 1921 грн. судового збору. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1119,97 грн. заборгованості за тілом кредиту та 24651 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подавалась відповідна заява. Судом не враховано, що позивачем по справі не доведено встановлення кредитного ліміту на картці та не доведено факт користування відповідачем кредитними коштами по перевипущеній картці. Зауважує на тому, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, невірно визначив розмір судового збору. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафів, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором б/н від 23.04.2011 року в сумі 76491,26 грн., яка складається з 1119,97 грн. заборгованості за тілом кредиту, 24651 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення вказаної заборгованості, оскільки відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість за кредитом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором б/н від 23.04.2011 року, яка складається з тіла кредиту, однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту, з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.04.2011 року відповідач звернувся до позивача із Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2000 грн. на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 26.02.2019 року, становить 12167,41 грн., та складається із заборгованості за тілом кредиту –  1119,97 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту – 2465,91 грн., заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання – 6175,94 грн., заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 1350 грн., 500 грн. – штрафу (фіксована частина) та 555,59 грн. – штрафу (процентна складова).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Заяви ОСОБА_1 від 23.04.2011 року, останньому була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 2000 грн. на платіжну картку.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 23.04.2011 року по 26.02.2019 року користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 26.02.2019 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1119,97 грн. (а.с.9).
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором б/н від 23.04.2011 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 1119,97 грн. 
При цьому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 2465,91 грн., оскільки, наданий позивачем розрахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту та виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не являються належними та допустимими доказами на підтвердження існування заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту на суму 2465,91 грн. здійснено АТ КБ «ПриватБанк» шляхом списання з карткового рахунку процентів за прострочений кредит, що не є фактично використаними позичальником коштами та не може вважатися складовою заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2465,91 грн. через відсутність такої заборгованості.
Крім того слід зауважити, що позивачем по справі взагалі не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту». Крім того, його правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.
На підставі наведеного вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість за простроченим тілом кредиту.
При цьому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подавалась відповідна заява не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відмови в задоволенні вказаних позовних вимог позивача, з огляду на наступне.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
У Постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц, провадження № 61-765св18, міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.
У Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок про те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або суми санкцій».
У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Матеріалами справи встановлено, що боржник ОСОБА_1 регулярно здійснював часткове погашення заборгованості за Договром б/н від 23.04.2011 року, останнє погашення за договором мало місце 10.11.2017 року, в зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про переривання перебігу позовної давності та відсутності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.
Факт вчинення цих платежів особисто ОСОБА_1 не спростований допустимими та достатніми доказами.
Не можуть бути підставою для скасувння рішення суду в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивачем по справі не доведено встановлення кредитного ліміту на картці та не доведено факт користування відповідачем кредитними коштами по перевипущеній картці, оскільки підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідачу було відкрито банківський картковий рахунок, неодноразово він отримував нові платіжні картки. З розрахунку заборгованості та банківської виписки з рахунку, яка за своєю суттю є первинним банківським документом, вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість. При цьому відповідач не заперечує проти того, що ним була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що свідчить про користування відповідачем кредитними коштами.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1119,97 грн. та відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2465,91 грн., оскільки наявність заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2465,91 грн. не підтверджена належними та допустимими доказами.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2465,91 грн. за Договором б/н від 23 квітня 2011 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача.
При цьому, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору, із зменшенням розміру стягнутого судового збору з 1921 грн. 66 коп. до 176 грн. 82 коп., відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволених позовних вимог, та зміні в частині визначеного судом першої інстанції розміру загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, зменшивши цей розмір з 5506 грн. 88 коп. до 1296 грн. 79 коп., який складається із 1119 грн. 97 коп. стягнутої судом першої інстанції заборгованості за тілом кредиту та 176 грн. 82 коп. судового збору.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду підлягає залишенню без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту за кредитним договором б/н від 23 квітня 2011 року в розмірі 2465 грн. 91 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
Рішення суду змінити в частині визначеного судом першої інстанції розміру судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», зменшивши цей розмір з 1921 грн. до 176 (сто сімдесяи шість) грн. 82 коп. та змінити рішення суду в частині визначеного судом першої інстанції розміру загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», зменшивши цей розмір з 5506 грн. 88 коп. до 1296 (одна тисяча дев`яноста шість) 79 коп., який складається із 1119 грн. 97 коп. стягнутої судом першої інстанції заборгованості за тілом кредиту та 176 грн. 82 коп. судового збору.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: