УХВАЛА

16 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 240/10178/20
адміністративне провадження № К/9901/32311/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №240/10178/20 за адміністративним позовом приватного підприємства "Компанія РОС" до приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року приватне підприємство "Компанія РОС" (далі ПП "Компанія РОС") звернулося до суду з позовом до приватного виконавця Мілоцького О.Л., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-ТОВ "Порше Мобіліті", в якому просило визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. про відкриття виконавчого провадження №62397427 від 22.06.2020; про відкриття виконавчого провадження №62409729 від 22.06.2020; про стягнення основної винагороди від 22.06.2020 по виконавчому провадженню №62397427 та про стягнення основної винагороди від 22.06.2020 по виконавчому провадженню №62409729.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. :

- про відкриття виконавчого провадження № 62397427 від 22 червня 2020 року;

- про відкриття виконавчого провадження № 62409729 від 22 червня 2020 року;

- про стягнення з боржника основної винагороди від 22 червня 2020 року по виконавчому провадженню № 62397427;

- про стягнення з боржника основної винагороди від 22 червня 2020 року по виконавчому провадженню № 62409729.

У своїй касаційній скарзі приватний виконавець Мілоцький Олег Леонідович просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №240/10178/20 і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення касаційної скарги.

Так, статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Так, відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої  статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 

У касаційній скарзі, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не був врахований висновок Верховного Суду, прийнятий у постанові від 23 січня 2019 року у справі №820/838/17 (провадження К/9901/20155/18) та в ухвалі від 25 січня 2019 року у справі № 511/1342/17. 

Проте, правовідносини у цих справах не є подібними. 

Так, у справі №820/838/17 і справі № 511/1342/17 спірні правовідносини виникли у зв`язку з оскарженням постанови державного виконавця щодо відкриття ним виконавчого провадження за місцем проживання боржника, зазначеного стягувачем в заяві про примусове виконання судового рішення. Натомість, у справі №240/10178/20 виконавче провадження було відкрито приватним виконавцем за фактичним місцезнаходженням рухомого майна.

Водночас варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Одночасно, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Крім того, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, справа №240/10178/20 була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом з цим, за змістом пункту 10 частини шостої   статті 12 КАС України   для цілей цього    Кодексу    справами незначної складності є, зокрема,  інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

До того ж, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення, ухвалені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України, мотиви, наведені у касаційній скарзі, зводяться лише до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо застосування норм законодавства.

Водночас, колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Однак, наведені скаржником доводи не свідчать про наявність жодної із вказаних вище умов, заявник жодним чином не посилається на різноманітність такої практики, не зазначає норму права та правовідносини, які вона врегульовує, що потребують висновку Верховного Суду стосовно питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та такі обставини не встановлені судом з поданих матеріалів касаційної скарги.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційна скарга приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича підлягає поверненню як така, що не містить підстав, визначених частиною 4 статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №240/10178/20.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №240/10178/20 за адміністративним позовом приватного підприємства "Компанія РОС" до приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання протиправними та скасування постанов повернути скаржнику.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

Н.М.          Мартинюк,
Суддя          Верховного Суду