КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
27 жовтня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 2-1496/11
провадження № 22-ц/824/11250/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у складі судді  Марфіної Н.В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі           552 804,88 грн, у тому числі 5 450,25 грн інфляційних збитків та 2 329,42 грн 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 02 листопада 2007 року позивач надав відповідачу 107 925 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 02 листопада 2007 року складало 545 021,25 грн. Вказані обставини підтверджуються розпискою  ОСОБА_2 , що міститься у матеріалах справи.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань позивач уважав за необхідне вирішити питання у судовому порядку.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року позов задоволено у повному обсязі. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 545 021,25 грн суми заборгованості; 2 329,42 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання; 5 450,25 грн - інфляційних збитків; 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якій просив змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 107 925 доларів США, 3% річних у розмірі 462,19 долари США та 1 081,40 доларів США інфляційних втрат.
Оскільки рішення станом на дату звернення позивача до суду з указаною заявою не виконане, вважав за необхідне застосувати до даних правовідносин висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, яким передбачено повернення суми заборгованості та трьох відсотків річних в іноземній валюті.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 20 липня 2020 року позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 107 925 доларів США, 3% річних у розмірі 462,19 долари США та 1 081,40 доларів США інфляційних втрат у зв`язку з наявністю нововиявлених обставин.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на дотримання позивачем вимог щодо строку звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки останньому про існування постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року стало відомо 25 травня 2020 року, тобто у межах строку, визначеного ст. 424 ЦПК України.
Вважає дану ухвалу такою, що суперечить ст. 429 ЦПК України, з огляду на що, така ухвала, на думку позивача, підлягає скасуванню.
Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, свого представника не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про залишення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що дане рішення набрало законної сили більше шести років тому, а отже передбачений п.1 ч.2 ст. 424 ЦПК України термін станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з відповідною заявою минув.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 02 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та          ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 107 925 доларів США. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, грошові кошти позивачу не повернула.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року стягнуто з боржника на користь кредитора 545 021,25 грн суми позики, 2 329,42 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, 5 450,25 грн - інфляційні збитки. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року набрало законної сили 28 грудня 2013 року, оскільки заява про перегляд заочного рішення не подавалася, в апеляційному порядку рішення не оскаржувалось.
01 червня 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на існування постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, про яку заявнику стало відомо 25 травня 2020 року.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Положеннями пункту 1 частини першої статті 424 ЦПК України передбачено, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.
Разом з тим пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України, який підлягає до застосування з урахуванням положень частини першої цієї статті, передбачено, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.
За умовами частини третьої статті 424 ЦПК України строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені.
Тобто строк, передбачений пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України, є преклюзивним та поновленню не підлягає.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.  
 Обов`язковість остаточності судового рішення як основи принципу верховенства права ЄСПЛ розглядав неодноразово. У справі «Христов проти України» суд визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка передбачає принцип юридичної визначеності, що є одним з основоположних аспектів верховенства права, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
  Розглядаючи підстави поновлення строків, ЄСПЛ вказав, що однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження («Олександр Шевченко проти України» та «Трух проти України»). Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України»).
Відтак, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для перегляду даного рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами є неприйнятними, оскільки стороною позивача пропущено процесуальний строк для звернення до суду із відповідною заявою у розумінні частини третьої статті 424 ЦПК України.
Положеннями ст. 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії  втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Беручи до уваги вказані норми цивільного процесуального законодавства, строком, до якого позивач мав право подати заяву про перегляд удового рішення за нововиявленими обставинами є 28 грудня 2016 року, однак ОСОБА_1 подав таку заяву лише 01 червня 2020 року. Отже, заява про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від                19 грудня 2013 року подана з пропуском трирічного строку на її подання, у зв`язку з чим колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення такої заяви без розгляду на підставі частини третьої статті 424 ЦПК України.
Посилання апелянта на те, що про існування постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року він дізнався лише 25 травня 2020 року є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у даному випадку пройшло більше трьох років з дня набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року законної сили, що є підставою для залишення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без розгляду.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.            
Керуючись статтями 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України , Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «27» жовтня 2020 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.Ф. Мазурик

                                                                                                   Л.Д. Махлай