КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи №379/1646/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6741/2020
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
судді - доповідача:                                                  Білич І.М.
суддів:                                                                    Коцюрби О.П., Іванченка М.М. 
при секретарі:                                                        Кемському В.В.
 
за участю: відповідача - ОСОБА_1 
                   представника відповідача - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді  Таращанського районного суду Київської областіПотеряйко С.А,
у цивільній справі № 379/1646/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
     в с т а н о в и л а :
 
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила поділити між подружжям спільне рухоме майно (60 найменувань, загальною вартістю 93 400 грн.) наступним чином:
-     визнати за ОСОБА_3 право власності на частину рухомого майна подружжя загальною вартістю 31 525 грн.;
-    визнати за ОСОБА_1 право власності на частину рухомого майна подружжя загальною вартістю 61 875 грн., у тому числі на автомобіль ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобільний причеп;
-   стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 14 750 грн. за автомобіль та причеп.
Крім того, просила поділити між подружжям житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , визнавши за кожним із сторін по 1/2 частині у праві власності на указане нерухоме майно.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 12.10.1996 року по 06.10.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого набули у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, про поділ якого ОСОБА_3 просить суд.
 
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року позовні вимоги задоволені частково.
Визнано право власності за ОСОБА_3 та виділено їй в натурі наступне рухоме майно: одне крісло вартістю 750 грн., дві люстри вартістю 200 грн., кожна, всього на 400 грн., два килимові хідники вартістю 500 грн., кожен всього на 1000 грн., дві шафи з дзеркалами вартістю 1200 грн., трюмо вартістю 500 грн., тумбу вартістю 250 грн., тумбу під телевізор вартістю 200 грн., плазмовий телевізор вартістю 4000 грн., набір меблів для дитячої кімнат, вартістю 2000 грн., стіл письмовий вартістю 1200 грн., морозильну камеру вартістю 5000 грн. дві табуретки кухонні вартістю 150 грн., кожна всього на 300 грн., плиту газову 4-х камфорну вартістю 700 грн., два станки столярні вартістю 1500 грн., кожен всього на 3000 грн., мікрохвильову піч вартістю 500 грн., три карнизи вартістю 100 грн., кожен всього на 300 грн. крісло комп`ютерне вартістю 100 грн., дві ковдри вартістю 200 грн., кожна всього на 400 грн. три подушки вартістю 150 грн., кожна всього на 450 грн., тарілки ( посуд) 40 шт. вартістю 150 грн., дві тюлі вартістю 125 грн., штори 4 шт. вартістю 400 грн., прасувальну дошку вартістю 100 грн., інкубатори 2 шт. вартістю 200 грн., тюнер телевізійний вартістю 200 грн., млин з двигуном вартістю 1500 грн., корморізку з двигуном вартістю 1000 грн., січкарню з двигуном вартістю 1500 грн. вішалку для одягу вартістю 100 грн., дзеркало з поличкою у ванну кімнату вартістю 200 грн. візок господарський вартістю 300 грн..- всього майна на 28 125 грн.
Визнано за  ОСОБА_4  право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м, вартістю 198 038 грн.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності та виділено йому в натурі наступне рухоме майно: набір меблів для вітальні вартістю 1500 грн., софу вартістю 900 грн., одне крісло вартістю 750 грн., одну люстру вартістю 200 грн., два килимові хідники вартістю 500 грн., кожен всього на 1000 грн., тумбу вартістю 250 грн., два телевізори вартістю 1500 грн., ліжко двоспальне вартістю 800 грн., диван вартістю 1500 грн., душову кабіну вартістю 1700 грн., тумбу з умивальником вартістю 1500 грн., бойлер вартістю 2000 грн., набір меблів для кухні вартістю 800 грн. холодильник вартістю 2500 грн., стіл кухонний вартістю 700 грн., дві табуретки кухонні вартістю 150 грн. кожна всього на 300 грн., котел газовий вартістю 700 грн., витяжка вартістю 400 грн., мопед «Хонда Діо» вартістю 3000 грн., два станки столярні вартістю 1500 грн., кожен всього на 3000 грн., тумбу для взуття вартістю 100 грн., пральну машину вартістю 2000 грн., три карнизи вартістю 100 грн., кожен всього на 300 грн., дві ковдри вартістю 200 грн., кожна всього на 400 грн., три подушки вартістю 150 грн., кожна всього на 450 грн. дві тюлі вартістю 125 грн., штори 2 шт. вартістю 200 грн., три набори постільної білизни вартістю 300 грн., унітаз з бачком вартістю 700 грн., полотенця 5 шт. вартістю 150 грн., шліфувальну машину електричну вартістю 700 грн., електричний лобзик вартістю 400 грн., шуруповерт електричний вартістю 300 грн., два інкубатори вартістю 200 грн., тюнер телевізійний вартістю 200 грн., три баняки вартістю 150 грн., вішалку для одягу вартістю 100 грн., насосну станцію вартістю 1500 грн., причіп автомобільний вартістю 1500 грн., станок для заточки ланцюгів вартістю 900 грн., електродрель ( Арсенал) вартістю 500 грн., автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28 000 грн., плиту газову вартістю 700 грн.,- всього майна на суму 64 875 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м вартістю 198 038 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 компенсацію за причіп автомобільний, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 в розмірі 14 750 грн.
 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення суду скасувати в частині:
- визнання за ОСОБА_6 права власності та виділення їй в натурі двох станків столярних, вартістю 1500 грн. кожен;
- визнання за   ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м вартістю 198 038 грн.,
- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 , компенсації за причіп автомобільний, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 в розмірі 14 750 грн.
та ухвалити в указаній частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Посилаючись на те, що житловий будинок був успадкований особисто відповідачем та не підлягає поділу між подружжям. Зазначав також, що столярні станки і автомобільний причеп були придбані за  його особисті кошти, а тому відсутні підстави для їх поділу. Щодо стягнення з нього на користь позивача компенсації за причіп автомобільний та автомобіль ВАЗ НОМЕР_2 ,  що він не надавав згоди на виплату такої компенсації. Крім того, ні позивачем, ні судом документально не обґрунтована вартість майна, що підлягає поділу.
 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду-без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що апеляційна скарга не містить в собі доводів щодо незаконності судового рішення в частині вирішення позовних вимог про поділ рухомого майна, окрім столярних станків, автомобільного причіпу та автомобілю ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції в силу вимог ст. 367 ЦПК України в указаній частині не переглядається.
 
У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у ній.
Позивач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання повторно не з`явилася. До початку розгляду справи надіслала до суду заяву про можливий розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів  вважала за можливе розглянути справу у  відсутність  позивача  у відповідності  до положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
 
Так судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 12.10.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
У період спільного сумісного проживання у шлюбі ними було придбано  рухоме майно: два крісла вартістю 1500 грн., три люстри вартістю 600 грн., чотири килимові хідники вартістю 2000 грн., дві шафи з дзеркалами вартістю 1200 грн., трюмо вартістю 500 грн., дві тумби вартістю 500 грн., тумбу під телевізор вартістю 200 грн., плазмовий телевізор вартістю 4000 грн., набір меблів для дитячої кімнати вартістю 2000 грн., стіл письмовий вартістю 1200 грн., морозильну камеру вартістю 5000 грн., чотири табуретки кухонні вартістю 600 грн., плиту газову 4-х камфорну вартістю 700 грн., чотири станки столярні вартістю 6000 грн., мікрохвильову піч вартістю 500 грн., шість карнизів вартістю 600 грн., крісло комп`ютерне вартістю 100 грн., чотири ковдри вартістю 800 грн., шість подушок вартістю 300 грн., тарілки ( посуд) 40 шт. вартістю 150 грн., чотири тюлі вартістю 250 грн., штори 6 шт. вартістю 600 грн., прасувальну дошку вартістю 100 грн., інкубатори 4 шт. вартістю 400 грн., два тюнери телевізійні вартістю 400 грн., млин з двигуном вартістю 1500 грн., корморізку з двигуном вартістю 1000 грн., січкарню з двигуном вартістю 1500 грн., дві вішалки для одягу вартістю 200 грн., дзеркало з поличкою у ванну кімнату вартістю 200 грн., візок господарський вартістю 300 грн., набір меблів для вітальні вартістю 1500 грн., софу вартістю 900 грн., два телевізори вартістю 1500 грн., ліжко двоспальне вартістю 800 грн., диван вартістю 1500 грн., душову кабіну вартістю 1700 грн., тумбу з умивальником вартістю 1500 грн., бойлер вартістю 2000 грн., набір меблів для кухні вартістю 800 грн., холодильник вартістю 2500 грн., стіл кухонний вартістю 700 грн., котел газовий вартістю 700 грн., витяжку вартістю 400 грн., мопед «Хонда Діо» вартістю 3000 грн., тумбу для взуття вартістю 100 грн., пральну машину вартістю 2000 грн., три набори постільної білизни вартістю 300 грн., унітаз з бачком вартістю 700 грн., полотенця 5 шт. вартістю 150 грн., шліфувальну машину електричну вартістю 700 грн., електричний лобзик вартістю 400 грн., шуруповерт електричний вартістю 300 грн., три баняки вартістю 150 грн., насосну станцію вартістю 1500 грн., причіп автомобільний вартістю 1500 грн., станок для заточки ланцюгів вартістю 900 грн., електродрель ( Арсенал) вартістю 500 грн., автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн., плиту газову вартістю 700 грн., всього майна на суму 93 000 грн.
Перелік майна затверджений актом опису, підписаним депутатом Северинівської сільської ради Бузинна А.М., сільським головою Сидоренко В.М. та секретарем Донець Л.П.
Також, в період перебування сторін у шлюбі, рішенням виконавчого комітету Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області від 24.02.2010 року №9, на підставі записів з погосподарської книги №3, за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м.
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 06.10.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції виходив з презумпції рівності часток подружжя у майні, набутому у шлюбі, зазначаючи що відповідач не надав доказів на її спростування.
 Стягуючи з ОСОБА_1 компенсацію на користь ОСОБА_3 за причіп та автомобіль, суд виходив з того, що така компенсація для відповідача не є непомірною, а залишення у володінні відповідача неподільної речі позбавляє можливості користування спірною річчю позивачем.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
Так, у ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. 
У ч.1 ст.70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 зроблено правовий висновок про те, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
На спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, ОСОБА_1 посилається на те, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м., було ним успадковано ( подаровано) від тітки - ОСОБА_10 , а тому є його особистою приватною власністю.
 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в ст.57 СК України, в пунктах 1-3 ч. 1 якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Натомість, як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно  підставою виникнення у ОСОБА_1 права власності на зазначений житловий будинок є рішення виконавчого комітету Северинівської сільської ради №9 від 24.02.2010 року, що не підпадає під підстави віднесення майна до особистої приватної власності одного з подружжя згідно вимог ст. 57 СК України ( том 1 а.с. 69).
Докази дарування ОСОБА_10   відповідачу зазначеного вище домогосподарства в матеріалах справи  також відсутні.
Відсутні в матеріалах також докази на підтвердження набуття  відповідачем права власності на житловий будинок  в порядку спадкування після спадкодавця ОСОБА_10 .
Згідно виписки із погосподарської книги №3 за 1996 -2000 роки, головою домогосподарства була ОСОБА_10 , яка дійсно на випадок своєї смерті склала заповіт на користь  відповідача по справі ( том 2 а.с. 25).
Рішення виконавчого комітету Северинівської сільської ради №9 від 24.02.2010 року, щодо визнання права власності на будинок за ОСОБА_1 було в 2010 році, тобто за життя його тітки ОСОБА_10 , (спадкодавця). Вказане свідчить про те, що на час її смерті ( 2014 рік)  житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , не міг входити до спадкової маси.
 
Доводами апеляційної скарги є також, посилання на те, що столярні станки, а також автомобільний причіп, були придбані у період шлюбу, але за власні кошти ОСОБА_1 .. У той же час  будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин скаржником не надається. Хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається, як на підтвердження  своїх вимог та заперечень. 
            Крім того, у суді апеляційної інстанції відповідач, надаючи пояснення по суті спору, зазначав інші обставини набуття у власність столярних станків та автомобільного причепу, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а тому в силу положень ст. 367 ЦПК України не підлягають оцінці апеляційним судом.
 
Заявляючи у судовому засіданні  в ході розгляду апеляційної скарги вимоги про виділ у його( відповідача) власність усіх чотирьох столярних станків, ОСОБА_1 не наводиться нормативно-правового обґрунтування для такого поділу.
            Крім того, в апеляційній скарзі вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на усі столярні станки не міститься. Відповідач просив рішення суду в частині поділу станків скасувати, тобто залишивши їх у спільній сумісній власності, що не передбачено чинним законодавством, враховуючи набуття законної сили рішення про розірвання шлюбу між сторонами. 

Вказуючи на те, що судом не встановлено реально вартість майна, яке підлягало поділу, скаржник власного розрахунку або висновку спеціаліста щодо оцінки такого майна - не надав. Відтак доводи скаржника щодо невідповідності сум, зазначених у судовому рішенні, реальній ринковій вартості майна - є припущеннями, які не можуть бути покладені в основу доказування виходячи з положень  ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
            
Доказів придбання ОСОБА_1 автомобіля ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 за власні кошти або до укладення шлюбу з ОСОБА_3 матеріали справи також не містять.
            
            За таких обставин, колегія суддів  вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, набутого ними у шлюбі.
                        
            Щодо доводів апеляційної скарги в частині ненадання відповідачем  згоди на виплату компенсації позивачу за автомобіль та причіп, які залишаються у власності та користуванні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1,2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
            Тобто, зазначена норма права передбачає обов`язкову згоду співвласника на отримання компенсації, а не отримання  згоди іншого з подружжя щодо  її виплати.
            Верховним Судом при розгляді справи №1601/6226/12 у постанові від 18.04.2018 року зроблено висновок про те, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ст.365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при  зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним  присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, в свою чергу, відповідач не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній сумісній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України(щодо обов`язковості внесення вартості компенсації частки на депозитний рахунок суду) як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, касаційний суд дійшоввисновку про те, що дана норма не вимагає обов`язкового  внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
            Крім того,  відповідачем не надано доказів непомірності розміру призначених компенсаційних витрат.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст.  368, 372,374,  375,  381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом  подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
           Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.
            Суддя-доповідач:                                                  Судді: