РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/3180/19
Провадження № 22-ц/4815/1006/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача - Шимківа С.С.,
суддів:         - Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду від 25 лютого 2020 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,- 
в с т а н о в и в :
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої коштів за договором позики. 
Збільшивши свої позовні вимоги, відповідно до заяви від 12.06.2019 року, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 56 454,48 грн. заборгованості за позикою, яка складається з 21 800 грн. основного боргу, 23 891,03 грн. відсотків за користування позикою, 8 795,45 грн. суми інфляційного збільшення боргу, 1 962 грн. 3 % річних.
Позовні вимоги мотивує тим, що 23.08.2012 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала кошти у сумі 21 800 грн., що по курсу НБУ становило 2727 доларів США, про що остання склала розписку. 
У зв`язку із важким матеріальним становищем відповідача на час отримання позики, строк її повернення, повернення частинами щомісяця, викладеними в розписці умовами позики не передбачався. 
18.01.2016 року він в телефонному режимі звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, а також було залишено записку з вимогою про повернення коштів в дверях ательє, в якому відповідач здійснює підприємницьку діяльність. Отримання зазначеного листа відповідач визнала, що підтверджується протоколом її допиту від 24.12.2016 року слідчим СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області. 
Вважає, що відповідач визнала укладення договору позики, зокрема, повідомленням, яке направила 22.01.2016 року йому на телефон. 
15.06.2016 року відповідач звернулася до Рівненського ВП ГУПН в Рівненській області із заявою про вчинення ним відносно неї кримінального правопорушення, а саме вимагання коштів. У наданих пояснення відповідач зазначила, що він вимагає у неї кошти, які вона позичала під розписку і, які були нею повернуті частинами у повному обсязі без розписки.
Згідно протоколу допиту від 15.06.2016 року у кримінальному провадженні №12016180010002491 від 21.04.2016 року, відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України по факту шахрайських дій ОСОБА_2 , внесені за його заявою, відповідач свідчила, що 23.08.2012 року за їхньою спільною домовленістю він оформив на себе для неї кредит у «Райфайзен Банк «Аваль» на суму 21 800,00 грн. Гроші він передав їй, оскільки на неї вже до цього був оформлений кредит із заставою квартири і вона повинна була сплатити внесок. Відповідач свідчила, що повинна була сплачувати йому щомісяця 800 грн. обов`язкового платежу, суму якого щомісяця передавала йому, а декілька разів передала по 200 - 300 доларів США, які мали йти в рахунок погашення боргу перед банком. Відповідач також свідчила, що з березня 2015 року до цієї вимоги, їй не пред`являлася вимога з приводу повернення будь-яких коштів.
Згідно протоколу допиту від 24.12.2016 року, відповідач також визнавала отримання позики, складання розписки, яку передала мені. Також свідчила, що кошти у сумі близько 800,00 грн. щомісяця передавала мені частками без розписки, інколи сама сплачувала кошти в банк.
У відповідності до цього ж протоколу, 24.12.2016 року відповідач змінила раніше надані нею пояснення та показання і пояснюючи про щомісячну передачу йому коштів без розписки, зазначила, що після повного повернення нею позики, він повернув їй розписку.
Зазначає, що оригінал розписки в нього відсутній. Відсутність оригіналу ним був виявлений після телефонної розмови з відповідачем 18.01.2016 року. Він зберігався у портфелі при договорі з «Райфайзен Банк «Аваль» про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0233/82/0142939 від 21.08.2012 року, за яким були отримані кошті на позику, до якого у період з середини лютого до середини березня 2015 року відповідач мала доступ. При договорі збереглася лише копія розписки відповідача.
01.02.2019 року ним отримана постанова слідчого від 31.12.2017 року про закриття кримінального провадження №12016180010002491 від 21.04.2016 року відповідно до пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.
Згідно постанови, досудовим розслідування встановлено, що 23.08.2012 року, перебуваючи в належній відповідачу квартирі в АДРЕСА_1 , ним в якості позики передано відповідачу 21 800 грн. про що останньою складено розписку. Інші обставини справи у постанові не зазначені.
Оригінал розписки або належним чином посвідчена її копія, з якої можна було би зробити висновок про володіння відповідачем оригіналом розписки, в матеріалах кримінального провадження №12016180010002491 від 21.04.2016 року відсутні.
Стверджує, що позика відповідачем до сьогодні не повернута. Оригінал розписки відповідачу ним не повертався. Обставини на, які посилається відповідач він заперечує, як такі, що не відповідають дійсним обставинам. У відповідача наявні інші фінансові зобов`язання, однак відповідач добровільно і достроково надала перевагу задоволенню вимог інших кредиторів.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.06.2019 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь 56 454,48 грн. заборгованості за позикою, яка складається з 21 800 грн. основного боргу, 23 891,03 грн. відсотків за користування позикою, 8 795,45 грн. суми інфляційного збільшення боргу, 1 962 грн. 3 % річних.
Заочним рішенням Рівненського міського суду від 25 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено. 
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, встановивши факт отримання відповідачем від нього позики, не дослідив предмет виконання відповідачем боргового зобов`язання та наявності у неї оригіналу розписки, щоб підтверджувало виконання нею зобов`язань щодо повернення коштів. При цьому, суд відмовив в задоволенні позову лише з підстав ненадання ним оригіналу розписки.
Вважає, що оскільки доказів повернення ОСОБА_2 позики в матеріалах справи відсутні, то позовні вимоги підлягають задоволенню.
Просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
З матеріалів справаи вбачається, що згідно копії розписки від 23.08.2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в якості позики в сумі 21 800 грн., що по курсу НБУ становить 2729 доларів США.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно розрахунку наданого позивачем до заяви про збільшення позовних вимог, розмір заборгованості за позикою становить 21800 грн. основного боргу, 8795,45 грн. відсотків за користування позикою, 8795,45 грн. суми інфляційного збільшення боргу та 1962 грн. 3%річних. Розмір заборгованості проведений позивачем з розрахунку користування позикою за період з 17.02.2016 р. по 15.07.2019 року.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач має підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За змістом ч. ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У свою чергу, наявність оригіналу розписки у кредитора, згідно з положеннями статті 545 ЦК України, вказує на те, що зобов`язання з повернення позики боржником не виконано. 
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
У ході розгляду справи, як судом першої інстанції так і під час її апеляційного провадження,  ОСОБА_1  не надав суду оригінал розписки 23.08.2012 року. Доказів протиправного, незаконного її вилучення позивачем також не надано. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність невиконаного відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду від 25 лютого 2020 року - без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.