ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" листопада 2020 р.           Справа№ 910/2242/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коста-Проект»
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020
у справі №910/2242/20 (суддя Морозов С.М.)
за позовом  Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентраеро»
до       Товариства з обмеженою відповідальністю «Коста-Проект» 
про       стягнення 49 771,47 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство обслуговування повітряного руху України в особі Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентраеро» (далі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коста-Проект» (далі - ТОВ «Коста-Проект», відповідач) про стягнення 27   457,35   грн пені, 10 560,52 грн штрафу, 3 154,52 грн 3% річних та 8   599,08   грн інфляційних втрат, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань щодо виконання попередньо оплачених позивачем проектних робіт за договором №170399 від 11.07.2017.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Коста-Проект» на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентраеро» пеню в розмірі 27 306,48 грн, штраф в розмірі 10 560,52 грн та судовий збір в розмірі 1 599,24 грн, в іншій частині позову щодо стягнення суми пені в розмірі 150,87 грн, суми 3% річних в розмірі 3 154,52 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 8 599, 08 грн відмовлено. 
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що у встановлений договором строк та станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду обумовлені договором роботи відповідачем не виконані; позовні вимоги  про стягнення передбачених договором пені та штрафу є правомірними, обґрунтованими, однак, у зв`язку з неправильно здійсненим розрахунком пені вказана вимога підлягає задоволенню частково.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначив, що ані у претензії, на яку посилається позивач, ані в позовній заяві останнім не було пред`явлено відповідачеві вимоги повернути суму попередньої оплати у зв`язку з невиконанням ним умов договору, а тому фактично у відповідача не виникло прострочення саме грошового зобов`язання за невиконання якого можливе нарахування індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Коста-Проект» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для  справи та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував на те, що вважаючи за можливе розглянути справу за наявними матеріалами та за відсутності відзиву на позовну заяву, суд не взяв до уваги запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» карантин, через який відповідач фактично не мав змоги підготуватися до судового процесу, надати суду важливі для ухвалення правосудного рішення докази та не врахував, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 під час дії карантину строки, зокрема, на подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину; суд неправомірно ухвалив оскаржуване рішення 15.05.2020, оскільки не закінчився процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, чим позбавив останнього можливості на подання своїх аргументів у справі, а також можливості спростувати доводи позивача.
Апелянт наголошував на тому, що позивач декілька разів підтверджував факт отримання робочого проекту від відповідача, та зважаючи на те, що строки узгодження сторонами проектної документації не входять до строків виконання робіт, відповідач вважається таким, що виконав роботи з розробки робочого проекту 13.04.2018 (дата отримання позивачем робочого проекту); в подальшому позивач зловживав своїм правом на надання зауважень та пропозицій, оскільки такі виходили за межі Завдання на проектування.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Коста-Проект» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20, розгляд апеляційної скарги призначено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20. 
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва залишити без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на безпідставність доводів апелянта, оскільки відлік строку виконання робіт розпочинається з дати зарахування попередньої оплати на розрахунковий рахунок проектувальника, проте станом на 05.02.2020 відповідачем роботи не були виконані взагалі; не виконавши зобов`язання у погоджений термін, відповідач порушив умови договору, у зв`язку з чим повинен сплатити передбачені останнім та ст. 231 Господарського кодексу України пеню та штраф, а відтак, оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 11.07.2017 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України в особі Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентраеро» (у тексті договору - замовник) та відповідачем (у тексті договору - проектувальник) було укладено договір на виконання проектних робіт №170399 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого проектувальник за завданням замовника виконує на умовах цього договору роботи з розробки робочого проекту «Капітальний ремонт будівель комплексу НСЦ Украероруху» та проведення його експертизи відповідно до Завдання на проектування (Додаток №1), надалі роботи.
Згідно з п. 2.1. договору вартість виконання робіт складає 150   864,54   грн з ПДВ. 
Замовник здійснює попередню оплату в розмірі 30% від ціни договору протягом 20-ти банківських днів з дати отримання оформленого належним чином рахунку-фактури після набуття чинності договору, враховуючи умови пункту 6.9. даного договору та складає разом з ПДВ - 45 259,36 грн (п. 2.5. договору).
Відповідно до п. 2.6. договору остаточний розрахунок (в межах 70%) за виконану роботу замовник здійснює протягом 20-ти банківських днів з дня одержання від проектувальника рахунка-фактури, оформленого належним чином після отримання позитивного висновку державної експертизи, повного комплекту проектно-кошторисної документації та підписаного обома сторонами акту здачі-приймання проектних робіт (за формою Додатку №5). 
Строк виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації складає 120 календарних днів, згідно з календарним планом на виконання робіт (додаток №3). Відлік строку виконання робіт розпочинається з дати зарахування попередньої оплати на розрахунковий рахунок проектувальника. Строк погодження замовником проектних рішень та проходження проектувальником державної експертизи проектно-кошторисної документації не входить до строку виконання робіт з розробки робочого проекту (п. 2.5. договору).
З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2017 відповідачем було виставлено позивачеві рахунок на оплату №37 від 14.07.2017 на суму 45   259,36 грн.
На виконання умов договору, позивачем перераховано на рахунок відповідача попередню оплату в розмірі 45 259,36 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6054 від 03.10.2017.
У зв`язку з тим, що відповідач своєчасно та у повному обсязі не виконав  обумовлені договором роботи позивачем була направлена на адресу відповідача претензія №006829 (вих. №4.4.1-04/1348/19 від 18.12.2019), в якій позивач зазначав про необхідність сплати відповідачем суми пені, штрафу та 3% річних за неналежне виконання умов договору в частині виконання робіт.
Посилаючись на те, що вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, роботи за договором не були виконані, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача нарахованих на підставі договору штрафу та пені, а також нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати 3% річних та інфляційних втрат.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів  погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором підряду, за яким, відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 ЦК України).
За договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх (ст. 887 ЦК України).
Підрядник зобов`язаний, зокрема, передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію (п. 3 ч. 1 ст. 890 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Отже, укладення відповідачем та позивачем вказаного договору підряду було спрямоване на отримання останнім результатів виконаних робіт та обов`язку по здійсненню їх оплати, а відповідач у свою чергу зобов`язався забезпечувати виконання робіт, якість яких відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства у строки, встановлені договором.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (ст. 846 ЦК України).
          Відповідно до ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
          Відповідно до   статті 530 ЦК України   якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
          У п. 4.1. договору сторони погодили, що строк виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації складає 120 календарних днів, згідно з Календарним планом на виконання робіт (Додаток № 3).  Відлік строку виконання робіт розпочинається з дати зарахування попередньої оплати на розрахунковий рахунок проектувальника.
Як було зазначено вище, попередню оплату, передбачену п.   2.5. договору, в розмірі 30% від ціни договору, що становить 45 259,36 грн, позивачем було перераховано відповідачеві за платіжним дорученням №6054 03.10.2017.
Отже, місцевим господарським судом правильно встановлено, що кінцевим строком виконання відповідачем робіт з розробки проектно-кошторисної документації, з урахуванням дати перерахування позивачем попередньої оплати, є 31.01.2018.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, у встановлений договором строк відповідачем не було виконано погоджених сторонами робіт з розробки проектно-кошторисної документації. Доказів протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.
Крім того, за твердженням позивача, з яким погодився суд першої інстанції, вказані роботи також не було виконано відповідачем станом на момент звернення до суду з даним позовом.
Водночас, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ним були виконані роботи з розробки робочого проекту шляхом його передання позивачеві 13.04.2018.
На підтвердження вказаних доводів відповідачем до апеляційної скарги додані копії наступних документів:
-  листа позивача від 15.05.2018 про розгляд робочої документації;
- відповіді на зауваження, викладені в листі позивача від 15.05.2018;
- листа позивача від 04.07.2018 про виконання умов договору;
- листа позивача про внесення пропозицій до робочої документації від 05.11.2018;
- листа відповідача від 28.10.2019 про надання робочого проекту. 
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК   покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
В обґрунтування неможливості подання вищезазначених доказів суду першої інстанції апелянт вказував на те, що вважаючи за можливе розглянути справу за наявними матеріалами та за відсутності відзиву на позовну заяву, суд першої інстанції не взяв до уваги запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» карантин, через який відповідач фактично не мав змоги підготуватися до судового процесу та надати суду важливі для ухвалення правосудного рішення докази.
При цьому, скаржник посилався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 (набрав чинності 02.04.2020), яким доповнено Розділ X "Прикінцеві положення" ГПК України пунктом 4, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки, зокрема, щодо судового розгляду справи, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
За наведених обставин, враховуючи, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення не закінчився процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд апеляційної інстанції вважає доведеною апелянтом поважність причин неподання до суду першої інстанції доданих до апеляційної скарги копій документів, а відтак, наявність підстав для їх прийняття як додаткових доказів у справі.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, надані апелянтом документи не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт виконання відповідачем обумовлених сторонами робіт за договором, виходячи з наступного.
Частиною четвертою статті 882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.
Відповідно до статті 857 ЦК України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а у разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з виконання робіт підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Порядок здачі-приймання робіт визначений сторонами у розділі 5  договору.
Відповідно до п. 5.2. договору при завершенні робіт по розділу «Проектна документація» проектувальник передає замовнику для ознайомлення документацію в 1 (одному) примірнику та копію проекту на CD або DVD по накладній. Накладна фіксує лише факт передачі проектної документації (або окремої її частини) для ознайомлення. Замовник протягом 20-ти (двадцяти) робочих днів з моменту отримання документації повинен погодити або надати проектувальнику зауваження.
Згідно з п. 5.3 договору при виявленні зауважень, сторонами укладається двосторонній акт з переліком зауважень. Проектувальник зобов`язаний своїми засобами і за свій рахунок у строк, погоджений сторонами, ліквідувати зазначені в актах з переліком зауважень недоліки, які були допущені з його вини, та повторно передати проектну документацію замовнику на ознайомлення в порядку, визначеному п. 5.2 договору.
Після погодження проектної документації, про що замовник повідомляє письмово, проектувальник по накладній передає замовнику для ознайомлення кошторисну документацію в 1 (одному) паперовому примірнику та в електронному вигляді у програмному комплексі ІВК або АВК останньої версії, визначеному Завданням на проектування. Накладна фіксує лише факт передачі кошторисної документації для ознайомлення. Замовник протягом 10-ти (десяти) робочих днів з моменту її отримання повинен погодити або надати проектувальнику зауваження (п. 5.4 договору).
Відповідно до п. 5.5. договору при виявленні зауважень, сторонами укладається двосторонній акт з переліком зауважень. Проектувальник зобов`язаний своїми засобами і за свій рахунок у строк, погоджений сторонами, ліквідувати зазначені в актах з переліком зауважень недоліки, які були допущені з його вини, та повторно передати кошторисну документацію замовнику на ознайомлення в порядку, визначеному п. 5.4. договору. До скоригованої кошторисної документації проектувальник додає свої пояснення про прийняті або відхилені ним зауваження та пропозиції замовника.
Після погодження замовником проектно-кошторисної документації проектувальник забезпечує проведення державної експертизи проектно-кошторисної документації робочого проекту. У разі виникнення зауважень експертизи, проектувальник за власні кошти вносить відповідні зміни та доповнення до розробленої проектно-кошторисної документації (п. 5.6. договору).
За умовами п. 5.7. договору після отримання позитивного експертного висновку проектувальник протягом 5-ти (п`яти) робочих днів передає замовнику, оформлену в установленому порядку (по накладній), документацію відповідно до Акту здачі-приймання проектних робіт, оформленого за формою Додатку № 5.
Замовник протягом 10-ти (десяти) робочих днів з дня отримання проектної документації, що має позитивний висновок експертизи (ДП «Укрдержбудекспертиза»), повинен підписати Акт здачі-приймання проектних робіт, оформленого за формою Додатку № 5 (п. 5.9 договору).
Однак, з матеріалів справи, у тому числі, з наданих апелянтом додаткових доказів, не вбачається, що відповідачем передавались позивачеві виконані ним роботи, зокрема проектна чи кошторисна документація. 
Жодних накладних у відповідності до вказаних умов договору, які б фіксували факт передачі документації, а також укладених двосторонніх актів з переліком зауважень та Акта здачі-приймання проектних робіт матеріали справи не містять.
Крім того, доводи апелянта про те, що наведені позивачем у своїх листах зауваження виходять за межі затвердженого сторонами Завдання на проектування та вихідних даних на проектування також не підтверджується жодними доказами, зокрема, у матеріалах справи відсутнє відповідне погоджене сторонами Завдання на проектування (Додаток №1 до договору).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про те, що в порушення умов договору, відповідач не виконав роботи з розробки проектно-кошторисної документації.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник  вважається  таким,  що  прострочив,  якщо  він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з виконання робіт за договором позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 10   560,52 грн штрафу та 27   457,35   грн пені, нарахованих на вартість робіт, що підлягали виконанню, за період з 21.06.2019 по 19.12.2019.
Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів. 
Частиною 2 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Пунктом 6.3 договору сторони передбачили аналогічні положення, зазначивши, що у разі невиконання проектувальником в установлені терміни умов договору, в тому числі, передбачених чинним законодавством норм та правил виконання робіт, вимог до проектної документації, вимог щодо погодження проектної документації, проектувальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від загальної вартості невиконаних вчасно робіт за кожний день затримки, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості невчасно виконаних робіт.
Разом з тим, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі №902/669/18.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом першої інстанції правильно встановлено, що такий здійснений з порушенням строків нарахування, а саме, за період, за який, згідно з ч. 6 ст.   232 ГК України, нарахування пені вже не здійснюється.
Здійснивши власний розрахунок, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою до стягнення з відповідача сумою, розрахованою за період з 01.02.2017 по 31.07.2017, є пеня в розмірі 27   306,48   грн.
Разом з тим, враховуючи, що кінцевим строком виконання відповідачем робіт з розробки проектно-кошторисної документації, з урахуванням дати перерахування позивачем попередньої оплати, є 31.01.2018, з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, пеня підлягає нарахуванню за період з 01.02.2018 по 31.07.2018.
Однак, у зв`язку з тим, що помилкове зазначення в оскаржуваному рішенні періоду прострочення у 2017 році не вплинуло на правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку пені, колегія суддів погоджується з висновком останнього про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 27   306,48   грн, а відтак, вказана вимога підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи порушення відповідачем свого обов`язку з виконання робіт більше ніж на 30 днів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, судом першої інстанції правильно встановлено, що він є обґрунтованим, арифметично вірним, становить 10 560,52 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню повністю.
Також,  позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача нарахованих на суми попередньої оплати 3% річних в розмірі 3   154,52 грн за період з 03.09.2017 по 05.02.2020 та інфляційних втрат в сумі 8   599,08   грн за період з вересня 2017 року по грудень 2019 року.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, як правильно зауважив суд першої інстанції, нарахування індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних здійснюється саме на прострочене виконання грошового зобов`язання.
Застосовуючи за аналогією норму частини 2 статті ст. 693 ЦК України, яка передбачає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, місцевий господарський суд обґрунтовано вказав на наявність в даному випадку у позивача права на повернення суми попередньої оплати у зв`язку з тим, що відповідач так і не приступив до виконання робіт.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
З огляду на те, що законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
В матеріалах справи наявна претензія №006829 (вих. №4.4.1-04/1348/19 від 18.12.2019), в якій позивач зазначав про необхідність сплати відповідачем суми пені, штрафу та 3% річних за неналежне виконання умов договору в частині виконання робіт.
Однак, вказаною претензією позивач не просив повернути відповідача суму попередньої оплати у зв`язку з невиконанням останнім умов договору, як і не пред`явлено такої вимоги в позовній заяві, а тому, як правильно встановлено судом першої інстанції, фактично у відповідача не виникло прострочення саме грошового зобов`язання, за невиконання якого можливе нарахування індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3 154,52 грн та інфляційних втрат в розмірі 8 599,08 грн.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову частково та стягнення з ТОВ «Коста-Проект» на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентраеро» 27   306,48 грн пені, 10   560,52   грн штрафу. У задоволенні позову щодо стягнення пені в розмірі 150,87 грн, 3% річних в розмірі 3 154,52 грн та інфляційних втрат в розмірі 8   599,08 грн судом першої інстанції правомірно відмовлено.
При цьому, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що на його думку, проявилось у діях суду щодо розгляду даної справи за наявними матеріалами справи та за відсутності поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, колегія суддів вважає обґрунтованими, однак, такими, що не вплинули на правильність вирішення справи та не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення згідно з ч. 3 ст. 277 ГПК України. 
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Коста-Проект» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коста-Проект» на рішення  Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 у справі №910/2242/20.
4. Матеріали справи №910/2242/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз