УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5726/19 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С. 
Категорія 61 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                  суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/5726/19 за позовом Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути посвідчення інваліда війни
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року Департамент соціальної політики Житомирської міської ради (надалі - департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , якого просив зобов`язати повернути посвідчення інваліда війни 2 групи серії НОМЕР_1 , видане йому 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира. Свій позов обґрунтовував тим, що 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира ОСОБА_1 установлено статус інваліда війни 2 групи та видано відповідне посвідчення. Під час проведення тимчасовою комісією перевірки законності встановлення статусу та видачі посвідчень інвалідів війни за період з 01 січня 2005 року по 31 березня 2013 року виявлено безпідставне встановлення відповідачу статусу інваліда війни 2 групи. ОСОБА_1 було запропоновано у 10-денний термін надати довідку про залучення його до складу формувань Цивільної оборони із зазначенням назви такого формування та терміну перебування у зоні відчуження, але такої довідки у визначений термін відповідач не надав. За таких обставин, документи, які наявні у спостережувальній справі ОСОБА_1 , не відповідають умовам, за яких особу можна віднести до інвалідів війни. Натомість документи надають право на статус ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, який і має ОСОБА_2 . Статуси інваліда війни 2-ої групи та ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії є різними статусами. Рішенням тимчасової комісії від 14 липня 2017 року ОСОБА_1 позбавлено статусу інваліда війни 2 групи та прийнято рішення щодо вилучення в останнього посвідчення інваліда війни. Добровільно повернути посвідчення відповідач відмовляється та досі неправомірно користується таким, що призводить до нецільового використання бюджетних коштів.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року зобов`язано ОСОБА_1 повернути Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради посвідчення інваліда війни 2 групи серії НОМЕР_1 , видане 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції від 01 липня 2019 року про відкриття провадження у справі, а також рішенням суду першої інстанції від 29 січня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на обидва процесуальних документа. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року апеляційна скарга в частині щодо оскарження ухвали про відкриття провадження у справі, як окремого процесуального документа, повернута скаржнику на тій підставі, що такий процесуальний документ не може бути оскаржений окремо від рішення суду в справі. Разом із тим, заперечення на ухвалу суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, що включені до апеляційної скарги на рішення суду, є предметом розгляду судом апеляційної інстанції і цим запереченням на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі надається правова оцінка судом апеляційної інстанції даною постановою при перегляді в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 29 січня 2020 року, що відповідає приписам частини першої ст.353 ЦПК України. 

Отже, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що відкриваючи провадження у справі та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги вимогу ст.58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Оскільки посвідчення інваліда війни 2-ої групи видане 18 липня 2012 року, то суд першої інстанції ухвалою та рішенням не мав права застосовувати зворотну дію в часі, що підтверджується роз`ясненнями Міністерства соціальної політики від 19 жовтня 2017 року. Окрім того, відкривши провадження у справі, суд першої інстанції не виконав вимоги ст.15 ЦК України. Позивач має право на захист цивільних прав та інтересів, які не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, але при цьому не надав доказів того, які права та інтереси його порушені з 18 липня 2012 року. Також, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.16 ЦК України та не взяв до уваги, що позивач обрав спосіб захисту, який не визначений цією нормою матеріального права, та при цьому не вказав, якою нормою матеріального права або договором передбачений такий спосіб захисту, як зобов`язати повернути посвідчення. Впливає на розгляд даного спору й та обставина, що посвідчення видане Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира, яке ліквідовано та наразі не існує. У суді першої інстанції він заявляв клопотання про застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову в зв`язку з пропущенням строку позовної давності, але суд першої інстанції на заяву уваги не звернув та клопотання не розглянув. На переконання скаржника, строк позовної давності почав перебіг із 18 липня 2012 року (дата видачі посвідчення), позивач 10 червня 2019 року звернуся до суду із відповідним позовом, тобто через сім років, клопотання про поновлення строку не заявляв, що є підставою для відмови в задоволенні позову в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Суд безпідставно взяв до уваги не засвідчені роз`яснення Мінсоцполітики від 11 травня 2005 року та від 05 серпня 2008 року, які надав позивач, та не взяв до уваги роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року на аркуші справи 39, щодо того, за яких підстав особа втрачає право статусу інваліда війни. Наполягає на тому, що його статус інваліда війни 2 групи за захворюванням, пов`язаним із ліквідацією аварії на ЧАЕС, підтверджується експертним висновком комісії про причину інвалідності. Вважає, що позивач не має повноважень вилучати посвідчення. Цим правом наділений виключно суд. Офіційного рішення Управління праці та соціального захисту населення Корольовського районної ради м. Житомира або Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради щодо позбавлення його статусу інваліда війни 2 групи та вилучення посвідчення немає, а тому суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.229,236 ЦК України. Поняття «вилучити» і «зобов`язати повернути» не є тотожними та не передбачені ст.16 ЦК України. Отже, вважає, що спірне посвідчення, видане йому правочином 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира, є дійсним та видача посвідчення - правочину від 18 липня 2012 року судом не скасована. Також при розгляді спору не прийнято до уваги рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 грудня 2017 року в справі №296/7577/17 та Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2018 року в справі №295/7970/18, які набрали законної сили та якими встановлено ту обставину, що він є інвалідом війни 2-ої групи згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 18 липня 2012 року.

Департамент соціальної політики Житомирської міської ради надав відзив на апеляційну скаргу. Просить відповідачу відмовити у задоволенні його апеляційної скарги. Зокрема, посилається на те, що скаржник надав копії рішень судів, у яких предметом спору є надання йому пільг на житлово-комунальні послуги, що безпосередньо пов`язано з правами та інтересами позивача, як органу, який проводить відшкодування таких пільг. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав. 

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира ОСОБА_1 був встановлений статус інваліда війни 2-ої групи та 18 липня 2012 року видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.33).

Відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Підставою для надання учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС статусу інваліда війни є довідки, що надаються Управлінням з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, і підтверджують залучення особи до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС із зазначенням назви формування, терміну перебування у зоні відчуження та причинного зв`язку інвалідності з захворюванням, пов`язаним з цією аварією.

За інформацією Управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Житомирської обласної державної адміністрації в межах Житомирської області зведений мобільний загін Цивільної оборони формувався підприємством «Хімволокно» та у період із 03 по 20 травня 1986 року знаходився в підпорядкуванні оперативної групи Прикарпатського військового округу.

Існує список особового складу зведеного мобільного загону спеціального захисту Житомирської області по виконанню завдань з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 30-ти кілометровій зоні у травні 1986 року. В даному списку рахується 387 осіб, серед яких прізвище відповідача відсутнє.

При перевірці тимчасовою комісією законності встановлення статусу та, як похідної дії, видачі ОСОБА_1 відповідного посвідчення, у спостережувальній справі останнього не було у наявності документів, які б підтверджували перебування відповідача у складі зведеного мобільного загону Цивільної оборони у 1986 році, що поставило під сумнів законність встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни 2-ої групи та видачу посвідчення.

Згідно з протоколом від 04 липня 2017 року №2 тимчасової комісії щодо перевірки законності встановлення статусу та видачі посвідчень інвалідів війни за період із 01 січня 2005 року по 31 березня 2013 року Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира листом від 05 липня 2017 року запропонувало ОСОБА_1 надати документальне підтвердження його залучення до формувань зведених мобільних загонів Цивільної оборони на період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тобто у 1986 році.

Відповідач не надав документів у підтвердження факту його залучення до формувань Цивільної оборони на період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та посвідчення у добровільному порядку не повернув.

Протоколом засідання від 14 липня 2017 року №3 тимчасової комісії щодо перевірки законності встановлення статусу та видачі посвідчень інвалідів війни за період із 01 січня 2005 року по 31 березня 2013 року оформлено рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни 2-ої групи та вилучення у нього посвідчення серії НОМЕР_1 , яке було видане 18 липня 2012 року (а.с.6).

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира в частині направлення йому листа від 05 липня 2017 року; заборонити Управлінню праці та соціального захисту населення Корольовського районної ради м. Житомира розповсюджувати листи з неправомірним змістом та погрозами відносно нього; скасувати неправомірне рішення Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира від 14 липня 2017 року №3 про позбавлення його статусу інваліда війни 2-ої групи. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року в справі №296/6022/17 ОСОБА_1 у задоволенні його адміністративного позову відмовлено у повному обсязі (а.с.12-13).

Наразі у добровільному порядку посвідчення не повернуто.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира припинило свою діяльність шляхом приєднання до Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради. Згідно з Положенням про Департамент соціальної політики Житомирської міської ради, затвердженим рішенням Житомирської міської ради від 18 грудня 2017 року №869, позивач є правонаступником Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира (а.с.44). 

Разом із тим, відповідно до вищевказаного Положення до повноважень Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, зокрема, належить функція з питання реалізації заходів соціальної підтримки населення, яка, у тому числі, полягає в організації роботи щодо надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, пільг із оплати житлово-комунальних послуг, послуг зв`язку, пільг на придбання твердого палива і скрапленого газу, інших пільг відповідно до законодавства України. 

На виконання рішення комісії, у зв`язку зі зміною статусу ОСОБА_1 , Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира направлялися листи до житлово-комунальних організацій м. Житомира щодо приведення у відповідність нарахування ОСОБА_1 пільг відповідно до постанови КМУ від 29 січня 2003 року №117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги». 

Також у рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 18 липня 2012 року є інвалідом Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги 2-ої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни. Посвідчення знаходиться у ОСОБА_1 та рішення відповідних органів про його вилучення відсутні, а тому підстав не враховувати пільги за користування комунальними послугами не має (а.с.40-41, плата за водопостачання та водовідведення). Аналогічне рішення ухвалено Корольовським районним судом м. Житомира 26 листопада 2018 року, але відносно плати за електричну енергію (а.с.42-43). При цьому слід зауважити, що у рішеннях суду першої інстанції йдеться не лише про скасування заборгованості за житлово-комунальні послуги з 18 липня 2012 року, а й про зобов`язання КП «Житомирводоканал» та АТ «Житомиробленерго» враховувати ОСОБА_1 пільги інваліда війни 2-ї групи при нарахуванні плати.

Із огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що не надано доказів порушення прав позивача спростовуються матеріалами справи, оскільки до повноважень позивача належить проведення відшкодування пільг. Відповідач позбавлений у встановленому законом порядку статусу інваліда війни 2-ої групи та із такою обставиною погодився адміністративний суд, рішення якого набрало законної сили та має преюдиційне значення для розгляду даного спору. Документом, що підтверджує статус є посвідчення, на основі якого надаються пільги. Отже, наявністю у відповідача та неповернення ним позивачу посвідчення порушуються права Департаменту соціальної політики Житомирської міської рад, оскільки ОСОБА_1 використовує статус, якого позбавлений (користується пільгами, які передбачені для інваліда війни 2-ої групи), а позивач безпосередньо виконує функції з відшкодування пільг. Така ситуація призводить до нецільового використання бюджетних коштів.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Нові закони не можуть поширюватися на старі життєві ситуації. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до пункту 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, редакція якого змінена постановою КМУ від 14 січня 2009 року №12, у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчення органом, із повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

Отже, посвідчення видано Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира, правонаступником якого є позивач, а тому останній вправі порушувати питання щодо його вилучення.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За таких обставин, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу, як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника, підлягають застосуванню з дотриманням статей 55,124 Конституції України.

Як правильно наголошено в апеляційній скарзі загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів надається в статті 16 ЦК України. 

Проте, скаржником не враховано тієї обставини, що права позивача, як зазначено вище, порушені, а порушене право підлягає судовому захисту в спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам спричиненим цим порушенням, а також повинно забезпечувати поновлення порушеного права. Отже, при позбавленні відповідача статусу інваліда війни 2-ої групи способом захисту є вилучення у останнього посвідчення, тобто документу, що підтверджує статус та передбачає надання пільг.

Разом із тим, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга ст.15 ЦК України). 

Одночасно із цим, відповідно до частини другої ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захист порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, ст.5 ЦПК України дозволяє суду, виходячи із принципу верховенства права, застосувати не лише прямо передбачений у нормативному акті спосіб захисту порушеного права позивача, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому та найбільш відповідає змісту порушеного права і характеру правопорушення.

Чинним законодавством не прописано механізму вилучення посвідчення. Листом від 16 квітня 2019 року №775 позивач звернувся до відповідача із проханням добровільно повернути посвідчення. Лист залишений ОСОБА_1 без виконання. За даних обставин, позивач вважає, що ефективним способом захисту є зобов`язання відповідача в судовому порядку повернути посвідчення. Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що обраний позивачем спосіб захисту найбільш відповідає змісту порушеного права та не суперечить закону.

Окрім того, позивачем не заявлялися вимоги з підстав ст.ст.229,236 ЦК України. Право вибору способу захисту належить позивачу, що передбачається диспозитивністю цивільного судочинства. За таких обставин, алогічно обговорювати наразі правові питання помилки та моменту недійсності правочину.

Вищевикладеним повністю спростовуються всі доводи апеляційної скарги щодо способу захисту, щодо належного позивача, а також щодо дії актів цивільного законодавства у часі. 

Отже, заперечення в апеляційній скарзі про те, що провадження у даній справі було відкрито безпідставно розглянуті судом апеляційної інстанції, але такі заперечення на ухвалу, яка, як процесуальний документ, не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не знайшли підтвердження з огляду на вищевикладене. Включені до апеляційної скарги на рішення суду заперечення щодо ухвали про відкриття провадження у справі розглянуті детально судом апеляційної інстанції та апеляційний суд приходить до висновку, що провадження у справі відкрито судом першої інстанції з додержанням положень ст.ст.184-187 глави 2 розділу ІІІ ЦПК України, що відповідає завданню цивільного судочинства.

У суді першої інстанції відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановляється тривалістю у три роки (частина перша ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України).

Факт безпідставного встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни 2-ої групи та видачі посвідчення виявлено тимчасовою комісією 04 липня 2017 року, що зафіксовано протоколом №2. Отже, загальний строк позовної давності почав свій перебіг із 05 липня 2017 року, а не з дати видачі посвідчення (18 липня 2012 року), як помилково вважає відповідач. Із позовом до суду Департамент соціальної політики Житомирської міської ради звернувся 11 червня 2019 року (05 липня 2017 року + 3 роки = 05 липня 2020 року), тобто у межах загального строку позовної давності, а тому на час звернення позивача із даним позовом до суду строк позовної давності не сплинув.

Решта доводів апеляційної скарги є надуманими та також не спростовують висновків суду першої інстанції. З огляду на вищевикладене додаткового правового обґрунтування не потребують.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно мітити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Ухвала суду першої інстанції від 01 липня 2019 року про відкриття провадження у справі та рішення суду першої інстанції від 29 січня 2020 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 20 листопада 2020 року.