КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №761/25190/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/12674/2020                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року (суддя Мальцев Д.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест АЦ», ОСОБА_2 про стягнення коштів,
 
встановила:
 
у червні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Бест АЦ» 416 379грн 50коп. та з ОСОБА_2  52 540грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 17 жовтня 2018 року між ним та ТОВ «Бест АЦ» був укладений договір комісії, за яким останній як комісіонер/виконавець зобов`язався за його дорученням від свого імені, але за рахунок позивача здійснити підбір (пошук) транспортного засобу, відповідно до поданих ним заявок, у тому числі, і на аукціонах США, взяти на себе контроль по супроводу транспортного засобу з США до місця призначення в Україні, допомогу та сприяння в ремонті, допомогу в розмитненні, сприяння в допомозі сертифікації стандартів Євро-5 та постановці на облік, а також забезпечити транспортування транспортного засобу до м. Київ. Відповідно до заявки на придбання транспортного засобу ТОВ «Бест АЦ» повинен був поставити автомобіль Lexus ES 250 модель 300 Hybid, сірого кольору, 2013 року випуску з пробігом 12 801 миль.
Позивач зазначав, що на виконання умов договору за наданим ТОВ «Бест АЦ»  рахунком він сплатив 9 850 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення. 19 жовтня 2018р. засновник ТОВ «Бест АЦ» ОСОБА_2 отримав від нього 2 000 доларів США готівкою на розмитнення автомобіля, що підтверджується копією розписки. Відповідно до п. 2.2. договору строк поставки був встановлений до 25 грудня 2018 року.  Однак, у визначений договором строк ТОВ «Бест АЦ»  автомобіль не поставив, пояснюючи це технічними причинами, та додатково виставив рахунок на 6 000 доларів США, які він сплатив 21 січня 2019р. Крім того, при укладенні договору комісії він також сплатив 750 доларів США авансом, як оплату послуг комісіонера, однак квитанція йому надана не була. 
Позивач стверджував, що на час подачі позову автомобіль не поставлений, кошти відповідачами не повернуті, а з усної інформації йому стало відомо, що автомобіль не був поставлений в Україну з вини транспортної компанії,  а ТОВ «Бест АЦ» отримало за знищений під час транспортування автомобіль страхове відшкодування, однак за умовами 

п. 1.2. договору комісії виконавець повністю відповідає перед замовником за поставку транспортного засобу, у тому числі за повернення сплачених замовником продавцю транспортного засобу чи іншим особам (за інвойсом) коштів у разі не поставки транспортного засобу замовнику. 
За таких обставин позивач вважав, що ТОВ «Бест АЦ» повинно повернути кошти, які він перерахував третім особам за вказівкою комісіонера у сумі 15 850 доларів США, що станом на 24 червня 2019р. за офіційним курсом НБУ становить 416 379грн 50коп., а ОСОБА_2 на підставі положень ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути 2 000 доларів США, що становить 52 540грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та винести постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.
Позивач посилається на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи та зазначає, що для виконання договірних зобов`язань ОСОБА_2 запропонував поставити інший автомобіль за доплату 6 000 доларів США, на що він погодився та 21 січня 2019р. сплатив зазначену суму на підставі рахунку, виставленого  ТОВ «Бест АЦ».
Позивач зазначає, що до цього часу автомобіль не поставлений, тому відповідно до п. 5.3. договору комісії у разі порушення терміну поставки транспортного засобу він вправі вимагати повернення сплачених коштів.
Також позивач не погоджується із відмовою суду у стягненні з ОСОБА_2 2 000 доларів США, як безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідачі послуг з розмитнення автомобіля не здійснювали.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2  - адвокат Краковний І.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду, а лише вимоги про скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Бест АЦ» Савушкін Р.С. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін, оскільки в рішенні суду надана належна оцінкам доводам позивача. Також зазначає, що позивачем не доведено, що рахунки на оплату коштів іноземним компаніям надавалися саме товариством; що кошти перераховувалися на виконання договору комісії № 17/10/18 від 17 жовтня 2018р., а товариство зобов`язано нести відповідальність за невиконання своїх зобов`язань зазначеними третіми особами. Крім того, стверджує, що ТОВ «Бест АЦ» не укладало з позивачем договору комісії, чинний на той час директор ОСОБА_3 даний договір не підписував, а позивач не звертався до товариства стосовно виконання або невиконання договору. Також недоведеним вважає посилання у позовній заяві на те, що позивач звертався до органів поліції з приводу неповернення йому ТОВ «Бест АЦ» коштів, оскільки як з`ясувалося, позивач подавав таку заяву стосовно ОСОБА_2 та перевіркою Подільського УП ГУНП в м. Києві встановлено, що між ними існували договірні зобов`язання на суму 7 500 доларів США по доставці автомобіля та ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 кошти за автомобіль.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Нікушиної В.С., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідачів - адвоката Краковного І.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕСТ АЦ» (комісіонер/виконавець) та 

ОСОБА_1 (комітент/замовник) був укладений договір комісії № 17/10/18, за умовами якого виконавець зобов`язався за дорученням замовника від свого імені, але за рахунок замовника як комітента здійснити підбір (пошук) транспортного засобу, відповідно до поданих заявок від замовника, в тому числі і на аукціонах США, взяти на себе контроль по супроводу транспортного засобу з США до місця призначення в Україні, надати допомогу та сприяння в ремонті та в розмитнені.
Пунктом 1.2. договору комісії сторони визначили, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) транспортного засобу до моменту його передачі замовнику несе виконавець. Право вимоги до третіх осіб, від яких залежить поставка транспортного засобу замовнику, заявлення до них претензій, у тому числі до продавця транспортного засобу, перевізника, тощо належить виконавцю. Виконавець повністю відповідає перед замовником за поставку транспортного засобу, у тому числі за повернення сплачених замовником продавцю транспортного засобу чи іншим особам (за інвойсом) коштів у разі не поставки транспортного засобу замовнику.
Згідно пункту 2 договору комісії строк дії договору до 31 грудня 2018 року, а строк поставки транспортного засобу - до 25 грудня 2018 року.
Вартість послуг комісіонера договором не визначена.
Відповідно до пункту 5.2. договору комісії замовник зобов`язався оплатити придбаний ним транспортний засіб на аукціоні в США, за наданим інвойсом (рахунок-фактура) протягом 2-х робочих днів.
У разі порушення терміну доставки транспортного засобу замовнику, він вправі вимагати повернення сплачених коштів, відшкодування збитків, понесених у зв`язку з несвоєчасною доставкою транспортного засобу.
Також сторонами договору був підписаний додаток № 1 від 17 жовтня 2018 року до договору про надання послуг № 17/10/18, «заявка на придбання транспортного засобу», згідно якого придбанню підлягав автомобіль марки Lexus ES 250, модель 300 Hybid, сірого кольору, 2013 року випуску з пробігом 12 801 миль.
Згідно платіжного доручення в іноземній валюті від 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було перераховано 9850 доларів США на рахунок бенефіціара INTERTRADE INC, призначення платежу: за автомобіль Lexus287735 Lot23504765.
Крім того, 11 червня 2019 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок Atlantik Express Corp. 6 000 доларів США.
19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку у отриманні 2 000 доларів США у рахунок доплати платежу по автомобілю Лексус ES-300 H-2013.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає наданим учасниками справи доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, 

спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами».
Спеціальні норми щодо форми договору комісії відсутні, тому слід застосовувати загальні положення статей 205 - 209 ЦК України.
За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Отже, договір комісії між сторонами повинен бути укладений в письмовій формі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що  «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Під час судового розгляду позивач стверджував, що договір комісії від імені товариства був підписаний засновником ТОВ «Бест АЦ» ОСОБА_2 , що не було спростовано відповідачами.
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 , як засновник товариства, не має повноважень на укладення договорів від імені товариства. Також відповідачами не були заявлені вимоги про визнання договору комісії, укладеного з ОСОБА_1 , недійсним.
Виходячи з викладеного, суд не має правових підстав для висновку, що між сторонами не виникли правовідносини за договором комісії.
Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Згідно ч. 3 ст. 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.
Ні у договорі комісії від 17 жовтня 2018 року, ні у додатку № 1 до цього договору сторони не визначили ціну автомобіля, який зобов`язався придбати комісіонер за дорученням позивача, а відтак сторони не погодили всі істотні умови договору комісії.

Частиною 1 статті 1014 ЦК України передбачено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 1015 ЦК України визначає, що за згодою комітента комісіонер має право укласти договір субкомісії з третьою особою (субкомісіонером), залишаючись відповідальним за дії субкомісіонера перед комітентом. За договором субкомісії комісіонер набуває щодо субкомісіонера права та обов`язки комітента. У виняткових випадках, якщо цього вимагають інтереси комітента, комісіонер має право укласти договір субкомісії без згоди комітента. Комітент не має права без згоди комісіонера вступати у відносини з субкомісіонером.
Згідно частин 1-3 статті 1016 ЦК України комітент зобов`язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов`язку перед третьою особою. За договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере).
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що за договором комісії комісіонер зобов`язаний за рахунок комітента придбати майно, визначене умовами договору, і за ціну, яку сторони погодили у договорі. Для виконання умов договору комісії комісіонер має право укласти угоду з третіми особами і відповідати перед комітентом за невиконання договору третьою особою, якщо поручився за виконання договору.
Умовами договору комісії, який уклали позивач та ТОВ «БЕСТ АЦ», передбачено, що товариство взяло на себе відповідальність за невиконання умов договору третіми особами.
Разом з цим, учасниками справи не надано доказів, що на виконання умов договору, укладеного з позивачем, ТОВ «БЕСТ АЦ» уклало угоду з третіми особами, яким позивач перерахував грошові кошти. Не встановлено таких обставин і судом при розгляді даної справи.
Також позивачем не надано доказів, що оплата третім особам ним здійснена на підставі інвойсів або рахунків-фактур, які йому були надані ТОВ «БЕСТ АЦ», а розмір оплати був погоджений з комісіонером, як ціна договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з ТОВ «БЕСТ АЦ» 416 379грн 50коп. не підтверджені належними доказами, а відтак задоволенню не підлягають.
Пред`являючи вимоги до ОСОБА_4 , позивач посилався на положення ст. 1212 ЦК України, зазначаючи, що отримані ним грошові кошти у розмірі 2000 доларів США підлягають стягненню у зв`язку із тим, що автомобіль йому поставлений не був, а відтак послуг з розмитнення автомобіля, за які були оплачені кошти, йому надано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
З тексту розписки ОСОБА_2 від 19 жовтня 2018 року вбачається, що кошти ним отримані у рахунок доплати платежу по автомобілю, який був предметом договору комісії, 

укладеного між позивачем та ТОВ «БЕСТ АЦ».
Разом з цим, позивачем не зазначено, а судом не встановлено чи діяв ОСОБА_2 , як представник ТОВ «БЕСТ АЦ», тобто грошові кошти ним були отримані для виконання договору комісії, або у власних інтересах.
Крім того, суду першої інстанції надана розписка ОСОБА_1 про отримання 15 березня 2019 року від ОСОБА_2 7 400 доларів США (с.с.79) і суду позивачем не було надано доказів, що вказані грошові кошти були повернуті ОСОБА_2 , як виконання інших зобов`язань.
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року, справа 6-122цс14, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального і матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставності отримання ОСОБА_2 від нього грошових коштів у розумінні ст. 1212 ЦК України. 
Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 52 540грн відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.
            Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Суд першої інстанції встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року - без змін.          
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до 

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 9 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк