Постанова                            
Іменем України
 
11 листопада 2020 року                                                    
м. Київ
 
справа № 362/2984/18
провадження № 61-12698св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Плесецька сільська рада Васильківського району Київської області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року у складі судді Корнієнка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Сержанюка А. С.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області (далі - Плесецька сільрада) про скасування рішення сільської ради, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 серпня 1997 року Васильківською державною нотаріальною конторою Київської області їй на підставі заповіту від 22 листопада 1995 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія НБ0333674, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , жилою площею 27,5 кв. м, загальною - 44,1 кв. м, огорожі та вбиральні.
10 травня 2000 року Фастівським бюро технічної інвентаризації Київської області зареєстровано право власності ОСОБА_1 на цілий будинок за зазначеною адресою.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 липня 2017 року власником цього житлового будинку є ОСОБА_1 . 
Згідно з відповіддю сільського Голови Плесецької сільради від 23 вересня 2017 року № 527 їй повідомили про те, що 22 вересня 2017 року рішенням двадцять сьомої чергової сесії сільської ради відмовлено в наданні/отриманні земельної ділянки для індивідуального будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом із тим їй стало відомо, що рішенням Плесецької сільради від 25 січня 2001 року № 15, яке оформлено протоколом № 1, у неї була вилучена земельна ділянка площею 0,29 га по АДРЕСА_1 на підставі статті 24 «Закону про землю».
Проте «Закону про землю» Верховна Рада України, яка є єдиним органом законодавчої влади, не приймала.
Вважала, що рішенням про вилучення земельної ділянки з її користування порушено її майнове право на землю.
У зв`язку з цим просила визнати протиправним та скасувати рішення Плесецької сільради від 25 січня 2001 року № 15, визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,29 га по АДРЕСА_1 в порядку спадкування.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суди керувалися тим, що позивачем не надано відповідних доказів про наявність прав власності на спірну земельну ділянку площею 0,29 га по АДРЕСА_1 на ім`я дідуся та бабусі позивача та успадкування нею прав на земельну ділянку, яка в подальшому була вилучена спірним рішенням органу місцевого самоврядування, позивач не спростувала доводів відповідача щодо порядку її вилучення. Оскільки у позивача відсутнє право користування та володіння земельною ділянкою за адресою розташування спадкового будинку, підстави для скасування рішення органу місцевого самоврядування відсутні. 
Аргументи учасників справи
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не взяли до уваги як належний доказ рішення № 15 протоколу № 1 засідання виконкому Плесецької сільради від 
25 січня 2001 року про вилучення земельної ділянки, яке прийнято на підставі статті 24 Закону України «Про землю». Проте даного закону у чинному законодавстві України не існує. Крім того, вона ніколи не зверталася із письмовою заявою до виконкому Плесецької сільради про вилучення у неї присадибної земельної ділянки. Навпаки нею у серпні 1997 року отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого у травні 2000 році зареєстровано на її ім`я право власності на житловий будинок, а тому до неї перейшло і право користування спірною присадибною земельною ділянкою.
Суди безпідставно застосували до цих правовідносини статтю 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), замість статті 30 ЗК України у редакції, чинній на час набуття нею права власності на житловий будинок, згідно 
з положеннями якої при переході права власності на будівлю і споруду, разом 
з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.
У вересні 2019 року Плесецькою сільрадою подано відзив на касаційну скаргу, 
в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість скарги.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .
Відповідно до заповіту від 22 листопада 1995 року ОСОБА_2 передала все своє майно внучці - ОСОБА_1 .
29 серпня 1998 року Васильківською державною нотаріальною конторою Київської області заявниці, на підставі заповіту, за реєстровим № 1466, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок 
з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований один дерев`яний житловий будинок жилою площею 27,5 кв. м, загальною - 44,1 кв. м, огорожа, вбиральня.
Відповідно до будинкової книги, зареєстрованої на ім`я ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 , позивач була зареєстрована за зазначеною адресою з 22 вересня 1995 року та знята з реєстрації 16 вересня 2000 року.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 липня 2017 року № 90975102 та технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 від 30 липня 1997 року власником цього будинку є ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1260 земельно-шнурової книги Плесецької сільради за ОСОБА_3 рахувалася земельна ділянка площею 0,34 га з виправленням на 0,28 га.
Згідно з протоколом № 1 засідання виконавчого комітету Плесецької сільради від 25 січня 2001 року рішенням № 15 вилучено земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , площею 0,29 га по 
АДРЕСА_1 на підставі статті 24 «Закону про землю».
У журналу письмових заяв Плесецької сільради за період з січня 1999 року по грудень 2004 року під № 5 зареєстровано заяву позивача від 17 січня 2001 року про вилучення земельної ділянки, що розглянута рішенням № 15 на засіданні виконавчого комітету від 25 січня 2001 року.
Згідно листів Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 23 січня 2018 року та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 24 квітня 2018 року відсутня інформація про набуття позивачем ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою площею 0,29 га по АДРЕСА_1 .
Відповідно до акта Плесецької сільради від 26 вересня 2018 року дерев`яний житловий будинок АДРЕСА_1 ) належний ОСОБА_1 у порядку спадкування відсутній через його демонтаж у 2001 році та знищення.
Згідно пояснень ОСОБА_1 , наданих у судовому засіданні, ще за життя бабусі - ОСОБА_2 , вона разом із нею переїхала проживати до свого чоловіка 
в с. Діброва, де ОСОБА_2 і померла у 1996 році. При переїзді позивачем та її чоловіком знято покрівлю будинку в АДРЕСА_1 , перевезено по місцю проживання в с. Діброва.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства 
є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений 
в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19).
У частині першій статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства 
і порушує цивільні права або інтереси.
За змістом чинної на момент виникнення спірних правовідносин статті 20 ЗК УРСР 1970 року для громадян у сільській місцевості основними джерелами, що засвідчували їх право на користування певною земельною ділянкою були записи у земельно-шнурових та погосподарських книгах, а для громадян 
у містах і селищах міського типу - в спеціальних реєстрових книгах. Земельно-шнурові книги велися сільськогосподарськими підприємствами і організаціями.
У пункті 1 частини першої статті 27 ЗК України 1990 року (тут і далі у редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок) визначено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки.
Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів (частина перша статті 29 ЗК України).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справа № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) міститься висновок, що добросовісність (пункт 
6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що отриманий позивачем 
у власність житловий будинок був частково демонтований та до 2001 року повністю зруйнований; позивач не здійснювала дій щодо його відбудови та використання земельної ділянки, натомість у 2001 році подала до Плесецької сільради заяву про вилучення у неї земельної ділянки за місцезнаходженням будинку; відповідне рішення Плесецької сільради від 25 січня 2001 року № 15 позивач не оспорювала і лише у серпні 2017 року (тобто через 16 років) звернулася до Плесецької сільради із заявою щодо отримання земельної ділянки для індивідуального будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 , а у червні 2018 року - до суду з позовом у цій справі.
Отже, поведінка позивача підтверджує її волевиявлення щодо відмови від права користування спірною земельною ділянкою та від права на оспорення зазначеного рішення Плесецької сільради.
За таких обставин суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог 
в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування. Разом з цим 
у статті 30 ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без змін її цільового призначення і, якщо інше не передбачено 
у договорі відчуження - будівлі та споруди.
Тому в судів були відсутні підстави для висновку, що позивач, спадкуючи у 1997 році житловий будинок, не набула права користування земельною ділянкою, як підстави для відмови у позові в зазначеній частині.
Висновок судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог 
в частині визнання за позивачем права власності на земельнуділянку площею 0,29 га по АДРЕСА_1 в порядку спадкування є правильним, оскільки земельна ділянка за вказаною адресою, у зв`язку зі спадкуванням у 1997 році житлового будинку, була набута позивачем на праві користування відповідно до статті 30 ЗК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку 
з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення змінити в мотивувальній частині. В іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржені рішення, але виключно в частині мотивів відмови у позові, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 рокузмінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук
 
В. А. Стрільчук