КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                               Апеляційне провадження № 22-ц/824/14057/2020
                                                                                                      Справа № 759/9625/20

 

П О С Т А Н О В А

Іменем     України

11 грудня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шум Л.М. в м. Київ 15 вересня 2020року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
 
в с т а н о в и в :
 
В червні 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із  ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11935,54 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 06 вересня 2016 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві та наказом банку про їх затвердження. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки), у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4500 грн.
Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 28 квітня 2020 року має заборгованість в розмірі 11935,54 грн., з яких 6805,31 грн. - заборгованість за тілом кредита, в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита, 6805,31грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 1946,31 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 2139,37 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нараховано комісії, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина, 544,55грн. - процентна складова.
 
Рішенням Святошинськогорайонного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року в позовіАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд порушив норми та принципи процесуального права, а саме рівності перед законом і судом (ст. 6 ЦПК України), змагальність сторін (ч. 3 ст. 11 ЦПК України), диспозитивність цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), а також ст. 81, 83, 89 ЦПК України, оскільки здійснив розгляд справи поверхнево і упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з?ясування обставин справи. Відповідач не приймав участі у розгляді справи, заперечень проти позову банку не подавав, розмір обчисленої позивачем заборгованості, в тому числі нарахованих відсотків, не оспорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами банку не заперечував, клопотання про призначення економічної експертизи не заявляв, власного розрахунку по процентам не навів, але суд першої інстанції став на бік відповідача та звільнив останнього від майнової відповідальності, чим грубо порушив права кредитора.
Вважав, що в даному випадку не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, викладена Великою Палатою у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору, заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не надано.
Вказував, що суд не застосував ст. ст. 3, 202, 204, 207, 526, 527, 611, 626, 629, 634, 638, 1048 - 1050, 1054, ч. 2 ст. 1067 ЦК України, не врахував норми Постанови НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», які підлягають обов`язковому застосуванню, та в зв`язку із цим дійшов до неправильного висновку про відмову в позові.
Зазначав, що кредитний договір б/н від 06 вересня 2016 року в установленому порядку не визнаний недійсним, а тому згідно ст. 204, 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, посилався на правову позицію Верховного Суду України від 10 червня 2015 року в справі № 6-449цс15. В підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано належні та допустимі докази в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, а саме: кредитний договір, підписаний особисто відповідачем, розрахунок заборгованості станом на 28 квітня 2020 року, виписку з рахунку, відповідно до якої відповідач активно користувався кредитним лімітом, довідка про зміну умов кредитування, довідка про строк дії карти.
Вказував, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві, таким чином, між сторонами були здійснені всі необхідні дії, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Сама процедура укладення даного договору не передбачає підписання позичальниками стандартних Умов та правил надання банківських послуг, а факт ознайомлення з цими Умовами позичальників засвідчується відповідними записами та їх підписами в заяві, оскільки в іншому випадку втрачається мета та сенс матеріальної норми ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Посилався на правову позицію Верховного Суду в постановах від 21 березня 2018 року в справі № 441/569/17, від 07 березня 2018 року в справі № 755/18246/15-ц, від 06 лютого 2018 року в справі № 755/2720/16-ц, де зазначено, що підпис позичальником Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку не є обов`язковою, в постанові від 09 липня 2018 року по справі № 61-10524св18, згідно якої особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. 
Зазначав, що банком надано первинний документ - виписку з банківського рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, в тому числі по частковому погашенню заборгованості, що свідчить про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Відповідач після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.
Вказував, що звільнення відповідача від сплати заборгованості за кредитним договором може становити економічну безпеку для країни.
Вказував також, що суд, відмовляючи у задоволенні позову, фактично звільнив відповідача від виконання зобов`язань за укладеним договором, незважаючи на те, що вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини. 
Вважав, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, оскільки позивачем не надано доказів укладення кредитного договору із ОСОБА_1 на умовах, які вважав погодженими банк, та не обґрунтовано наявності у нього заборгованості в такому розмірі.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 12 міститься складена від імені ОСОБА_1 копія анкети-заяви від 06 вересня 2016 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Своїм підписом в заяві  ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені і зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування ним отриманий.
Крім цього, позивачем надано розрахунок заборгованості  ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2019року, на 28 квітня 2020року (а. с. 6 - 9), довідка б/н без дати про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 10), довідка б/н без дати про видачу кредитної картки і термін її дії (а. с. 11)Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а. с. 13), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 14 - 67),копія наказу про актуалізацію Умов та правил надання банківських послуг від 23 серпня 2016 року (а. с. 68 - 69), паспорт відповідача в копії (а. с. 70 - 71).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
 
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
 
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
 
Судом першої інстанції дані доводи обґрунтовано не взято до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови.
 
Так, в матеріалах справи наявна підписана від імені  ОСОБА_1 анкета-заява від 06 вересня 2016 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
 
Апеляційний суд враховує,що банківські послуги не обмежуються лише укладенням кредитного договору, а умовианкеті-заяви не містять відомостей проотримання згоди відповідача саме на укладення кредитного договору.
 
Не можуть вважатися беззаперечними доказами укладення кредитного договору на умовах, які вважав погодженими позивач, наявні в матеріалах справи розрахунок заборгованості, довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, про видачу кредитної картки (а. с. 10 - 11), оскільки із них не вбачається, на підставі чого вони складені, вони не підтверджуються будь-якими первинними документами, в них не зазначено особу, яка їх склала, і не завірено печаткою банку.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги із посиланням на постанову Верховного Суду України від 10 червня 2016 року в справі № 6-449цс15, що в підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано належні та допустимі докази в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, і що виходячи із презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, та обов`язковості договору для сторін, передбаченої ст. 629 ЦК України, факт укладення та невиконання позичальником зобов`язань за договором б/н від 06 вересня 2016 року є доведеним.
 
Суд першої інстанції правильно встановив, що у заяві позичальника від 06 вересня 2016року не встановлено початкового кредитного ліміту, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
 
Апеляційний суд також враховує, що анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. 
Так, заява не містить даних про умови кредитування, у анкеті-заяві відсутні відомості, яку кредитну картку відповідач отримав, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я відповідача, та дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта.   Матеріали справи також не містять доказів, яке рішення було прийнято банком за заявою відповідача та яка картка йому була видана.
 
Отже, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо умов договору, не доведено факту надання кредиту в будь-якому розмірі на підставі анкети-заяви від 06 вересня 2016року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними і задоволені бути не можуть.
 
Крім того, із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається підтвердження того, що відповідачем отримано та ознайомлено його під підпис Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування.
Дані документи є складовою договору про надання банківських послуг, а отже на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.
Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
Наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови і Тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
 
Судом першої інстанції правильно враховано правову позицію ВеликоїПалати Верховного Суду, яка у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Судом першої інстанції зазначена позиція була належним чином врахована і зроблено правильний висновок про неможливість застосування ст. 634 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо договору приєднання, і що наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 06 вересня 2016 року, відтак апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 09 липня 2018 року по справі № 61-10524св18 щодо особливостей договору приєднання.
 
Неспроможними є доводи апеляційної скарги, що позиція Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 до уваги взята бути не може, із посиланням на те, що договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору.
Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неявка відповідача до суду, неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом, і не впливає на актуальність правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 в межах розгляду даної справи.
 
Таким чином, відхиляються і посилання апеляційної скарги на правові позиції Верховного Суду в постановах від 21 березня 2018 року по справі № 441/569/17, від 03 березня 2018 року по справі № 755/18246/15-ц, від 06 лютого 2018 року по справі № 755/2720/16-ц про те, що підпис позичальником Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку не є обов`язковим, оскільки зазначені правові позиції суперечать постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 викладена правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність позову не спростовуються доводами апеляційної скарги щодо активації картки, користування відповідачем кредитними коштами, отримання кредитних коштів з власної ініціативи і часткове погашення ним заборгованості як доказів укладення сторонами кредитного договору.
 
Апеляційний суд враховує, що виписка з рахунку, на яку посилається позивач, в матеріалах справи відсутня, а сам по собі розрахунок заборгованості не є таким доказом, оскільки складений самим позивачем і не підтверджений первинними документами.
 
Відтак, відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про те, що в підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано належні і допустимі докази, зокрема - виписка по рахунку, яка є доказом користування кредитними коштами. 
 
Також безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, є доводи апеляційної скарги про надання суду первісних бухгалтерських документів про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Як було встановлено судом, до позовної заяви позивачем було додано розрахунок заборгованості, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки щодо надання кредитної картки та копія заяви-анкети, а первісних бухгалтерських документів суду не надавалось.
 
Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що активація картки та користування кредитним рахунком підтверджується розрахунком заборгованості, і що надана виписка по карткових рахунках є належним та допустимим доказом по справі як первинний документ.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надано доказів зарахування кредитних коштів на картку, а також розміру заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 11935,54 грн., враховуючи, що згідно анкети-заяви, умови щодо встановлення кредитного ліміту взагалі відсутні, і відповідно до позовної заяви позивачем не зазначено про отримання відповідачем кредиту у конкретно визначеному розмірі.
 
Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до загрози економічної небезпеки для країни, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.
 
Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що вина відповідача у зобов?язальних відносинах презюмується і суд всупереч ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України фактично звільнив відповідача від виконання зобов?язань за укладеним договором, оскільки сама наявність зобов?язальних відносин, якими банк обгрунтовував свої позовні вимоги, позивачем доведена не була.
 
Отже, доводи апеляційної скарги, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, поверхневий і упереджений розгляд, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не застосував норми матеріального права, а саме ст. 3, 202, 204, 207, 526, 527, 611, 626, 629, 634, 638, 1048 - 1050, 1054, ч. 2 ст. 1067 ЦК України, Постанови Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, допустив порушення норм процесуального права, зокрема ст. 6, 11, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 15 вересня 2020 рокузалишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

     
            Судді :                                                                        Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                Яворський М.А.