ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16296/19                                                Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Каракашьян С.К.                                                                                                                                                 Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 листопада 2020 року                                                                                     м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенка Я.М., Оксененка О.М., 
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України  про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась  до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила суд:
- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 149779,56 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів на час затримки виплати заробітної плати;
- стягнути з державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 23541,62 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції,    на підставі Наказу ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 01.07.2013 р. №13-о позивача прийнято на роботу на посаду начальника управління оподаткування та контролю об`єктів і операцій (Запис №20 у Трудовій книжці Позивача).
Наказом ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 09.08.2013 р. №206-о позивача переведено на посаду начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим (Запис №22 у Трудовій книжці Позивача).
У зв`язку з ситуацією, що склалась починаючи з березня 2014 р. в Автономній республіці Крим, а саме у зв`язку з тимчасовою окупацією території півострова внаслідок збройної агресії Російської Федерації та захопленням адміністративних будівель самопроголошеною владою АР Крим, у тому числі й будівлі ДПІ у м. Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим, яке знаходилось за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. М. Залки, 1/9, подальше виконання посадових обов`язків позивачем на території АР Крим не представлялось можливим. 3 метою забезпечення належної координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим, Розпорядженням Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" позивач була зарахована до робочої групи з координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим та м. Севастополі з фактичним розташуванням робочої групи у м. Києві.
Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 24.03.2014 року №121-о "Про відрядження до робочої групи", позивач була відряджена до Міністерства доходів і зборів України на період функціонування такої робочої групи.
На підставі Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 17.04.2014 р. №76-p раніше прийняте Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" визнане таким, що втратило чинність. Підставою скасування вказаного розпорядження стала втрата актуальності.
Разом з тим, позивач увійшла до складу Міжвідомчої робочої групи при Міністерстві юстиції України, що була створена з метою формування належної доказової бази, висвітлення фактів втрат держави, нанесених збитків, порушення прав юридичних та фізичних осіб внаслідок окупації Криму.
Міністерство доходів і зборів України листом від 28.05.2014 №1081/5/99-99-04-01-01-16 повідомило Міністерство юстиції України про згоду працівників територіальних органів Міндоходів в Автономній республіці Крим щодо участі підпорядкованих працівників, у тому числі і щодо позивача, у роботі зазначеної Міжвідомчої робочої групи.
Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.05.2014 № 126-о "Про відрядження до міжвідомчої робочої групи" позивач була відряджена до Міністерства юстиції України на період функціонування такої міжвідомчої робочої групи.
В той же час, позивач продовжувала займати посаду начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим, адже не була звільнена з державної служби або переведена на іншу посаду.
В подальшому, на підставі наказу ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.11.2014 p. №585-о позивач була звільнена за власним бажанням з посади начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим в порядку переведення для подальшого працевлаштування до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.
У зв`язку з наявною заборгованістю по виплаті заробітної плати позивач звернулася з відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №826/4228/18 стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1  заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по листопад 2014 року під час роботи в ДПІ у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 23 484,96 грн (двадцять три тисячі чотириста вісімдесят чотири грн 96 коп.) без урахування обов`язкових податків та зборів. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №826/4228/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2019 року залишено без змін.
09 липня 2019 року позивач отримала з рахунку Державної казначейської служби України грошові кошти у розмірі 23484,96 грн. на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/4228/18.
Вважаючи, що оскільки розрахунок заборгованості по заробітній платі здійснено лише 09 липня 2019 року, то позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також на компенсацію за затримку її виплати, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.
З огляду на вказане, судом вбачається, що спір щодо стягнення заборгованості з заробітної плати вирішений на користь позивачки, а відтак у неї відповідно до    статті 117 Кодексу законів про працю України    виникає право на отримання відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належних позивачу коштів по день фактичного розрахунку, а у відповідача - відповідний обов`язок по його сплаті.
Враховуючи виключність обставин цієї справи, відсутність у 2014 році правового механізму виплати заробітної плати працівникам територіальних органів Міністерства доходів і зборів України на тимчасово окупованій території України, а також те, що територіальний орган міністерства утворюється в межах коштів, передбаченого на утримання відповідного міністерства, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення заборгованості по заробітній платі з Державної фіскальної служби України як правонаступника Міністерства доходів і зборів України.
Аналогічний висновок, викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 826/4227/18, від 22.10.2019 у справі № 826/5477/18, від 09.10.2019 у справі № 810/5662/15.
Більш того, вказані обставини повністю досліджені в процесі розгляду справи №826/4228/18 щодо стягнення заборгованості з заробітної плати на користь позивача та встановлені у наведеному судовому рішенні, яке набрало законної сили та виконано уповноваженим органом. Інших доводів, що спростовували вказані обставини відповідач не надав.
Так, днем фактичного розрахунку є день виконання рішення суду Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів на користь позивача, тобто 09 липня 2019 року.
Відповідно до пункту 21  постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"    при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100    (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Колегією суддів встановлено, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає: 149779,56 грн. = 130,47 грн. * 1148 робочих днів.
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 149779,56 грн. (сто сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 56 коп.) за час затримки виплати заробітної плати за період з 28.11.2014 по 09.07.2019.
Відповідно до    статті 34 Закону України "Про оплату праці"    компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Статтями 1-3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427    (зі змінами, внесеними згідно з    постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
Згідно розрахунків позивача компенсація втрати частини заробітної плати заборгованість по якій виникла у період з квітня 2014 року по листопад 2014 року та становить 23541,62 грн. Відповідач не оскаржував здійснений позивачем розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з ДФС України компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 23541,62 грн. 
Колегія суддів зазначає, що стягнення з Державної фіскальної служби України середнього заробітку та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, на підставі встановленого судовим рішенням юридичного факту невиплати заробітної плати, повністю відповідає ст. 117 Кодексу законів про працю України та Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

                                                                                                              Оксененко О.М.