Постанова
Іменем України
25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 752/20319/18-ц
провадження № 61-9792св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, у складі судді 
Колдіної О. О., від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С., від 04 червня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 1999 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) Каховського міськвиконкому Херсонської області. 
Позивач стверджувала, що за час перебування у шлюбі подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 , нежилі приміщення № 1-17 (групи приміщень) загальною площею 
271 кв. м по      АДРЕСА_2 , земельну ділянку АДРЕСА_3 .
Вказувала, що вони із відповідачем в досудовому порядку не змогли вирішити питання щодо поділу спільного майна, оскільки між ними не досягнуто відповідної згоди як щодо порядку поділу так і щодо отримання грошової компенсації одним із подружжя при поділі спільного майна.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у її власність по 1/2 частині вищевказаного нерухомого майна - квартири, земельної ділянки та нежилих приміщень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Здійснено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину: квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,90 кв. м, жилою 29,40 кв. м; нежилих приміщень № 1-17 (групи приміщень) по АДРЕСА_2 загальною площею 271 кв. м; земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,280 га по АДРЕСА_4 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони визнали факт придбання спірного майна за спільні кошти у період перебування у шлюбі, тому наявні підстави для поділу такого майна згідно вимог статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
У березні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «ФК «Форінт»), яке не брало участі в розгляді справи, подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд вирішив питання про права та обов`язки товариства, яке не брало участі у справі, хоча судом було вирішено питання щодо майна, яким забезпечено вимоги заявника за рішеннями судів про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 . Крім того, частина нерухомого майна, яке було предметом поділу, на час ухвалення рішення у цій справи, вже реалізовано на електронних торгах і придбано іншою особою, тому суд своїм рішенням позбавив права власності на спірне майно особу, яка набула це право у законний спосіб.
Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Форінт» просило рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» частково задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину нежилих приміщень № 1-17 (групи приміщень) загальною площею 271 кв. м по АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року залишено без змін.
Приймаючи постанову від 04 червня 2020 року, колегія суддів виходила з того, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції нежилі приміщення № 1-17 (групи приміщень) загальною площею 271 кв. м. 
по АДРЕСА_2 вибули з власності подружжя, тому судом помилково задоволено позовні вимоги в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, оскільки заявник не довів, що земельна ділянка площею 0,280 га 
по АДРЕСА_4 виступає предметом іпотеки та забезпечує виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед ТОВ «ФК «Форінт». Визнання за позивачем права власності на частину переданої в іпотеку квартири  АДРЕСА_1 , апеляційний суд вважав таким, що не порушує прав іпотекодержателя, оскільки відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
06 липня 2020 року засобами поштового зв`язку ТОВ «ФК «Форінт» подало касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 04 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та квартири і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/20319/18-ц та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У вересні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив 
пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), вважаючи, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12; у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 11 листопада 
2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі 
№ 214/1520/15-ц, від 18 лютого 2019 року у справі № 314/6930/16-ц, 
від 18 березня 2019 року у справі №334/8276/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 174/3/16-ц.
Також вказує на порушення судами норм процесуального права, зокрема статей 2, 4, 44, 77-79, 81, 82, 89, 174, 206, 263, 264 ЦПК України.
Зазначає, що до ТОВ «ФК «Форінт» перейшло право вимоги до 
ОСОБА_2 за кредитними договорами: № 014/26-01/05/087 від 06 липня 2014 року, № 014/26-01/05/088 від 06 липня 2014 року, № 014/95-04/05/684М від 08 квітня 2008 року, які укладені в межах генеральної кредитної угоди №010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, разом з додатковими угодами до них, також за кредитними договорами № 014/4038/82/56665 
від 14 червня 2007 року та № 15-04/223314511/2842 від 14 квітня 2008 року, за якими з останнього на підставі судових рішень стягнуто заборгованість. 
Оскарженими судовими рішеннями було необґрунтовано вилучена частина майна боржника, яким забезпечувалося виконання його зобов`язань щодо сплати заборгованості за кредитними договорами. 
Однак при поділі майна мають враховуватися борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, при цьому відповідач приховав дійсні обставини справи щодо спірного майна.
Звертає увагу, що апеляційним судом не надано належної оцінки договору іпотеки від 14 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 і 
АТ «Райффайзен Банк Аваль», та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2006 року ВСХ № 925220, які підтверджують, що земельна ділянка по АДРЕСА_4 , яку поділив суд є предметом іпотеки.
Наголошує на тому, що позов є очевидно недобросовісним, зводиться до зловживання правом та поданий з метою уникнення сплати боргу відповідачем.
Постанова Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про поділ нежилих приміщень № 1-17 (групи приміщень) по АДРЕСА_2 в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
06 серпня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Каховського міськвиконкому Херсонської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
За час шлюбу сторонами було набуто у власність наступне нерухоме майно:
- квартира АДРЕСА_1 ;
- нежилі приміщення №№1-17 (групи приміщень) загальною площею 
271 кв. м по АДРЕСА_2 ;
- земельна ділянка АДРЕСА_3 .
Між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» у 2007 та 2008 роках було укладено ряд кредитних договорів, в забезпечення виконання яких між ОСОБА_2 та банком було укладено договори іпотеки: 
1) № 010/26-01/06/108 від 10 липня 2007 року, предметом якого є нерухоме майно - нежилі приміщення №№ 1-16 (групи приміщень № 69) загальною площею 271 кв. м по 
АДРЕСА_5 ) № б/н від 14 квітня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 ;
3) № б/н від 14 червня 2007 року, предметом якого є нерухоме майно - земельна ділянка площею 0,6660 га, місцезнаходження якої: АДРЕСА_4 , 17 та 17-А .
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 , як позичальником, своїх обов`язків за кредитними договорами, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року задоволено позов 
АТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто із ОСОБА_2 на користь 
АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір № 014/26-01/05/087 від 06 липня 2014 року, в загальному розмірі 17 595,53 доларів США та 4 743,68 грн; заборгованість за генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір № 014/26-01/05/088 від 06 липня 2014 року, у загальному розмірі 80 145,42 доларів США та 9 813,29 грн; заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 
від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір 
№ 014/95-04/05/684М від 08 квітня 2008 року, у загальному розмірі 
31 075,61 доларів США та 7 633,28 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком на загальну суму 
122 020,93 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».
02 квітня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О. О. відкрите виконавче провадження № 56090330 на підставі виконавчого документу, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в справі № 761/31283/14-ц.
04 квітня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О. О. відкрите виконавче провадження № 56114802 на підставі виконавчого документу, виданого на примусове виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року в справі №759/22070/14-ц.
09 серпня 2018 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір № 140/11/215, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен банк Аваль» відступило ТОВ «ФК «Форінт» права вимоги по кредитним договорам, зокрема за договором від 09 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Форінт» було відступлено заборгованість боржника ОСОБА_2 , в тому числі за кредитними договорами: № 014/26-01/05/087 від 06 липня 2014 року, 
№ 014/26-01/05/088 від 06 липня 2014 року, № 014/95-04/05/684М 
від 08 квітня 2008 року, які укладені в межах Генеральної кредитної угоди 
№ 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, разом з додатковими угодами до них, також за кредитними договорами № 014/4038/82/56665 
від 14 червня 2007 року та № 15-04/223314511/2842 від 14 квітня 2008 року.
На виконання пункту 2.11 вищезазначеного договору, у зв`язку із відступленням прав вимоги, 09 серпня 2018 року сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення прав за іпотечними договорами № 140/11/220, згідно якого, АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «ФК «Форінт», зокрема, право вимоги за договором іпотеки 
№ 010/26-01/06/108 від 10 липня 2007 року за реєстровим № 15, договором іпотеки від 14 квітня 2008 року за реєстровим № 507 та договором іпотеки від 14 червня 2007 року за реєстровим № 1469.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту набуття сторонами спірного нерухомого майна під час шлюбу.
Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із доводами ТОВ «ФК «Форінт» про те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року в частині поділу нежилих приміщень порушує права їх нового власника. 
Залишаючи без змін рішення районного суду в частині поділу квартири та земельної ділянки, суд виходив з того, що в цій частині оскарженим рішенням права товариства, як іпотекодержателя квартири не порушені, а обставини щодо передачі спірної земельної ділянки в іпотеку недоведені.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом
Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Ухвалення судового рішення, щодо поділу іпотечного майна, стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки впливає на можливість повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань, які забезпечені іпотекою, та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.
При цьому, вирішуючи спір в частині поділу квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не врахував, що положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, регулюють інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. 
У випадку визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна, а отже поділ такого майна впливає на обсяг прав та обов`язків ТОВ «ФК «Форінт», як іпотекодержателя, та його участь у розгляді такого спору є обов`язковою. 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 липня 
2020 року у справі № 310/14016/13-ц (провадження № 61-43426св18).
Колегія суддів також не погоджується з висновком апеляційного суду, що ТОВ «ФК «Форінт» не довело перебування земельної ділянки №  НОМЕР_1 площею 0,280 га по АДРЕСА_4 в іпотеці у заявника.
Так заявником надано суду копію договору іпотеки від 14 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль», за яким в іпотеку передана земельна ділянка площею 0,6660 га, кадастровий номер 3221480201:01:067:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , 17 та 17-А .
Надаючи оцінку зазначеному договору іпотеки, апеляційний суд не врахував положення пункт 1.2. його умов, згідно з яким земельна ділянка площею 0,6660 га, кадастровий номер 3221480201:01:067:0008, належить ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку 
серії ЯД № 676940, виданого Васильківським районним відділом земельних ресурсів 10 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 16 червня 2006 року ВСХ № 925217, ВСХ №925219, ВСХ № 925220.
ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про поділ земельної ділянки в АДРЕСА_6 площею 0,280 га набутої ОСОБА_2 у власність за договором купівлі-продажу від 16 червня 2006 року, додала до позову як копію вказаного договору викладеного на бланку ВСХ № 925220 так і витяг з державного реєстру правочинів, згідно з яким 16 червня 2006 року зареєстровано вказаний правочин на бланку ВСХ № 925220.
Таким чином, очевидно, що спірна земельна ділянка площею 0, 280 га увійшла до складу земельної ділянки площею 0, 6660 га, кадастровий номер 3221480201:01:067:0008, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , 17 та 17-А та була передана в іпотеку за договором від 14 червня 2007 року.
Отже, відхиляючи апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» апеляційний суд не в повному обсязі перевірив доводи заявника та дійшов помилково висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та квартири.
Посилання суду першої інстанцій на те, що відповідач надав заяву про визнання позову, повинно розглядатись в контексті положень 
частини четвертої статті 206 ЦПК України, які передбачають обов`язкову перевірку судом чи не суперечить таке визнання закону або порушує права, свободи, інтереси інших осіб.
Крім того, згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. 
Зазначені висновки узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження
№ 61-15813сво18).
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, але судами неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржувані судові рішення щодо позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та квартири - скасувати, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в позові. 
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ТОВ «ФК «Форінт» сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 7 920 грн, а за подачу касаційної скарги 10 560 грн.
Оскільки касаційна скарга ТОВ «ФК «Форінт» задоволена, сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню із ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки площею 0,280 га по АДРЕСА_4  та квартири  АДРЕСА_1  скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 18 480 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович