ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1569/20                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Падій В.В.
                                                                                 Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Бужак Н.П. 
                                                                 Парінова А.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просила:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, викладену у листі від 03.02.2020 року №2500-0346-8/960;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи з 24.11.1986 року по 01.05.1987 року- на посаді акомпаніатора Обласної дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.05.1987  року по 01.03.1996 року - на посаді акомпаніатора відділення спортивної гімнастики Чернігівської дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.09.2000 року по 17.09.2006 року - на посаді акомпаніатора Чернігівського обласного Палацу дітей та юнацтва, з 18.09.2006 року по 12.01.2020 року - на посаді викладача та концертмейстера у Комунальному позашкільному навчальному закладі "Чернігівська міська школа мистецтв", до педагогічного стажу, як спеціального, що дає право на пенсію за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з моменту звернення.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, викладену у листі від 03.02.2020 №2500-0346-8/960.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи з 24.11.1986 по 01.05.1987 - на посаді акомпаніатора Обласної дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.05.1987 по 01.03.1996 - на посаді акомпаніатора відділення спортивної гімнастики Чернігівської дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.09.2000 по 17.09.2006 - на посаді акомпаніатора Чернігівського обласного Палацу дітей та юнацтва, з 18.09.2006 по 12.01.2020 - на посаді викладача та концертмейстера у Комунальному позашкільному навчальному закладі "Чернігівська міська школа мистецтв", до педагогічного стажу, як спеціального, що дає право на пенсію за вислугу років, та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з моменту звернення - 14.01.2020.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що права на пенсію за вислугу років незалежно від віку ОСОБА_1 не має, оскільки, відсутній спеціальний стаж роботи станом на 11 жовтня 2017 року.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,   ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ), відповідно до диплому від 23.06.1984 року серії НОМЕР_1 та записів у трудовій книжці від 13.02.1986 року серії НОМЕР_2 , має такий трудовий стаж: 
- з 01.09.1980 року по 23.06.1984 року - навчання у Чернігівському музичному училищі ім. Л.М. Ревуцького по спеціальності фортепіано;
- з 04.02.1986 року по 30.08.1986 року - на посаді викладача по класу фортепіано, ансамблю та акомпанементу Хорольскої дитячої музичної школи Приморського краю;
- з 24.11.1986 року по 01.05.1987 року - на посаді акомпаніатора Обласної дитячо-юнацької спортивної школи; 
- з 01.05.1987 року по 01.03.1996 року - на посаді акомпаніатора відділення спортивної гімнастики Чернігівської дитячо-юнацької спортивної школи;
- з 11.11.1996 року по 31.08.2000 року - на посаді музичного керівника дитячого закладу №48;
- з 01.09.2000 року по 17.09.2006 року - на посаді акомпаніатора Чернігівського обласного палацу дітей та юнацтва;
- з 18.09.2006 року по 12.01.2020 року - на посаді викладача по класу фортепіано та концертмейстера у Комунальному позашкільному навчальному закладі "Чернігівська міська школа мистецтв" (з 24.04.2019 року перейменовано на Комунальний заклад позашкільної мистецької освіти "Чернігівська міська школа мистецтв" на підставі рішення Чернігівської міської ради від 24.04.2019 року №41/VII-7).
ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою від 14 січня 2020 року про призначення їй пенсії за вислугу років, до якої додала: довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, трудову книжку, диплом про навчання, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року від 02.01.2020 року №1, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб.
Листом від 03 лютого 2020 року №2500-0346-8/960 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відмовило ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи не менше 26 років 6 місяців, зазначивши, що, відповідно до поданих нею документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, її загальний страховий стаж становить 36 років 08 місяців 11 днів, в тому числі спеціальний стаж - 04 роки 04 місяці 18 днів (з 04.02.1986 по 30.08.1986 р.; з 11.11.1996 р. по 31.08.2000 р.), а тому, права на пенсію за вислугу років позивач не має, оскільки, відсутній спеціальний стаж роботи станом на 10.10.2017 р. - не менше ніж 26 років 6 місяців. Також, у листі відповідачем зазначено, що Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909, не передбачені посади акомпаніатора, концертмейстера у загальноосвітніх та музичних закладах, викладача в позашкільних навчальних закладах всіх типів.
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає  Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Пунктом 2-1  Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"  мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями  52,  54  та  55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених  Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм  статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до статті 52 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, відповідно до  пункту "е"  статті 55.
Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-XII  було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.
Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон №213-VIII), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци 1 - 11 пункту "е"  статті 55 Закону №1788-XI), а Законом України від 24.12.2015 року №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"  (далі - Закон № 911-VIII) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті "е"  статті 55 Закону №1788-XI.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019  року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
У вищевказаному рішенні Конституційного Суду України зазначено, що положення пункту "а" статті  54, статті  55 Закону №1788-XI  зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788-XI, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону №1788-XI, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей  1,  3, частини третьої статті  22, статті  46 Основного Закону України.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою від 14 січня 2020 року про призначення їй пенсії за вислугу років.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019  року №2-р/2019, колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, на день звернення ОСОБА_1 із заявою від 14 січня 2020 року про призначення пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
При цьому, посилання апелянта на те, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019 не містить положень щодо його виконання, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки, юридична невизначеність стосовно пенсійного забезпечення тих категорій громадян, умови пенсійного забезпечення яких були передбачені положеннями пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 та які втратили чинність на підставі Рішення Конституційного Суду України (як зазначено в Окремій думці судді Конституційного Суду України Саса С.В. ) не є підставами для відмови у задоволенні позову.
Матеріали справи свідчать, що відповідачем не враховується до спеціального стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 24.11.1986  року по 01.05.1987 року - на посаді акомпаніатора Обласної дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.05.1987 року по 01.03.1996 року - на посаді акомпаніатора відділення спортивної гімнастики Чернігівської дитячо-юнацької спортивної школи, з 01.09.2000 року по 17.09.2006 року - на посаді акомпаніатора Чернігівського обласного Палацу дітей та юнацтва, з 18.09.2006 року по 12.01.2020 року - на посаді викладача та концертмейстера у Комунальному позашкільному навчальному закладі "Чернігівська міська школа мистецтв".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про позашкільну освіту" від    22 червня 2000    року №1841-III (далі - Закон №1841-III) система позашкільної освіти - освітня підсистема, що включає, зокрема, державні, комунальні, приватні заклади позашкільної освіти.
Статтею 4 Закону №1841-III передбачено, що позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня  2000  року №963 затверджено перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, відповідно до  якого, до посад педагогічних працівників відносяться, зокрема, викладачі всіх спеціальностей, концертмейстер та акомпаніатор закладів освіти.
За приписами абз. 3 частини 4 статті 21 Закону №1841-III, педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993  року№909, не передбачена посада концертмейстера та викладача позашкільного навчального закладу, однак, згідно з пункту 3 розділу VIII Прикінцевих положень Закону №1841-III до приведення законів України, інших нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №876/5312/17 вказала наступне: «…ураховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років».
Враховуючи вищезазначене, як правильно зазначено судом першої інстанції,  викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту "е"  статті 55 Закону №1788-ХІІ  при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909.
Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що акомпаніатори, концертмейстери та викладачі в позашкільних навчальних закладах всіх типів є педагогічними працівниками і мають право на пенсію за вислугу років при наявності відповідного педагогічного стажу роботи.
Оскільки, акомпаніатори, концертмейстери та викладачі в позашкільних навчальних закладах всіх типів є педагогічними працівниками, то спірний стаж роботи ОСОБА_1 правомірно зараховано судом першої інстанції до педагогічного стажу, як спеціального, що дає право на пенсію за вислугу років.
Доводи апелянта про те, що права на пенсію за вислугу років незалежно від віку ОСОБА_1 не має, оскільки, відсутній спеціальний стаж роботи станом на 11 жовтня 2017 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на вищезазначене.
Щодо посилання апелянта на положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VІІІ від 03.11.2017 року, слід зазначити наступне.
Законом №2148-VІІІ були внесені зміни і до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції: «До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
З аналізу наведених норм вбачається, що пенсія за вислугу років, згідно положень статті 55 Закону України № 1788-XII, може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.
На даний час, Закон № 2148-VІІІ є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.
З матеріалів справи вбачається, що станом на 11 жовтня 2017 стаж роботи ОСОБА_1 за вислугу років, як педагогічного працівника, з врахуванням періодів  з 24.11.1986  року по 01.05.1987 року, з 01.05.1987 року по 01.03.1996 року, з 01.09.2000 року по 17.09.2006 року  та з 18.09.2006 року по 12.01.2020 року становить більше 25 років.
Вищевказане свідчить про наявність у позивача необхідного спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, передбаченого пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Посилання апелянта на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду України від 18 лютого 2019 року у справі №620/3382/19 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, дане судове рішення, відповідно до ст. 7 КАС України, не є джерелом права, що застосовуються судом при вирішенні справ та, виходячи з норм ч. 5 ст. 242 КАС України, його висновки не є обов`язковими для врахування.
Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги позивача та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи до педагогічного стажу, як спеціального, що дає право на пенсію за вислугу років, та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з моменту звернення - 14 січня 2020 року.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315,  316, 321,  322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені   статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
    Судді                                                                                 Бужак Н.П.
                                                                                                  
                                                                                               Парінов А.Б.