Ухвала
Іменем України
 
02 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/45742/19
провадження № 61-14867ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Червинської М. Є.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 
до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ворушилін Костянтин Миколайович, директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Рекрут Світлана Валеріївна, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончаров Сергій Іванович, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Савельєва Анна Миколаївна, про відшкодування майнової шкоди у вигляді стягнення коштів гарантованої суми, трьох відсотків річних, інфляційних збитків за невиплату депозитного вкладу та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому просила стягнути з Держави Україна на свою користь 
у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, яка завдана неправомірними діями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та його посадовими особами, грошові кошти у розмірі 1 644 030,00 грн, яка складається із: гарантованої суми відшкодування - 185 000,00 грн; 3 % річних - 27 000,00 грн; індексу інфляції - 406 380,00 грн; моральної шкоди - 1 000 000,00 грн, а також просила стягнути 
на свою користь витрати за надання правової допомоги в розмірі 25 650,00 грн.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 25 квітня 2014 року між нею 
та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ КБ «Український фінансовий світ») було укладено договір банківського рахунку № PRIV_KIEV. 1133/1, за умовами якого банк відкрив 
їй поточний рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті і зобов`язувався здійснювати розрахунково-касове обслуговування. 25 червня 2014 року на її рахунок було перераховано кошти у розмірі 185 000,00 грн на підставі договору про поворотну фінансову допомогу, укладеного між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» 
та ОСОБА_2 , та того ж дня вона подала до банку платіжне доручення № 1 про перерахування цих грошових коштів з поточного рахунку № НОМЕР_1 
на поточний рахунок № НОМЕР_2 в Акціонерному товаристві «Укрексімбанк» (далі - АТ «Укрексімбанк»). Однак ПАТ КБ «Український фінансовий світ» вказане платіжне доручення не виконало і грошові кошти не перерахувало, у зв`язку з чим 
на її поточному рахунку обліковуються кошти в сумі 185 000,00 грн.
 
14 серпня 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року № 491 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації 
у ПАТ КБ «Український фінансовий світ», а 13 листопада 2014 року Фондом прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Український фінансовий світ» 
та призначено Гончарова С. І. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку.
 
05 липня 2014 року вона звернулася до уповноваженої особи Фонду Гончарова C. І. 
з проханням повернути їй грошові кошти згідно з банківським рахунком у сумі 
185 000,00 грн, який 02 грудня 2014 року повідомив їй, що договір банківського рахунку від 25 червня 2014 року N QPRIV_KIEV.1 133/1 є таким, що порушує публічний порядок, а тому згідно з частинами першою-другою статті 228 ЦК України 
є нікчемним. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду 
від 14 листопада 2017 року задоволено її адміністративний позов та визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І. щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року, а також зобов`язано уповноважену особу Фонду Гончарова С. І. подати до Фонду додаткову інформацію щодо неї як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ КБ «Український фінансовий світ» за рахунок коштів Фонду із визначенням суми, що підлягає відшкодуванню 
за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року. Однак Фонд відмовив їй 
у виплаті гарантованої суми відшкодування.
 
18 липня 2018 року Фонд листом повідомив про те, що її включено до загального реєстру вкладників ПАТ КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду, однак виплатити гарантовану суму вкладу неможливо, оскільки за заявою Фонду слідчим відділом Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014100040017478, в рамках якого постановою слідчого належні їй грошові кошти визнано речовими доказами. 18 липня 2019 року постановою слідчого відділу Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві скасовано постанову слідчого про визнання речовими доказами в частині грошових коштів, які перебувають 
на її рахунку у ПАТ КБ «Український фінансовий світ». Проте, Фонд листом 
від 28 серпня 2019 року № 27-14846/19 повідомив її про неможливість виплатити гарантовану суму вкладу, оскільки 05 червня 2019 року уповноваженою особою Фонду було подано державному реєстратору документи для реєстрації припинення банку як юридичної особи та 05 червня 2019 року Фонд завершив виплати гарантованих сум за вкладами банку. Вважає, що відмова відповідача у виплаті 
їй гарантованого відшкодування є протиправною, чим порушено її майнові права 
на отримання гарантованої суми вкладу, заподіяно їй збитків та завдано моральну шкоду. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 
2020 року, провадження у справі закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Роз`яснено ОСОБА_1 , що з вказаними вимогами слід звертатися в порядку адміністративного судочинства. 
 
08 жовтня 2020 року ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію, що спори про відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, вчиненими ними під час здійснення публічно-владних управлінських функцій, повинні вирішуватися 
за правилами господарського (або загального) судочинства, якщо позивачі 
не ставлять вимоги про вирішення публічно-правового спору (постанови 
від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 405/4179/18 та від 15 червня 
2020 року у справі № 826/20221/16). Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі суди попередніх інстанцій невірно визначили природу та характер спірних правовідносин, оскільки позивач не ставив вимоги про відшукування банківського вкладу. В даному випадку вимоги позивача полягають у відшкодуванні шкоди 
за рахунок коштів Державної казначейської служби, яку було заподіяно ОСОБА_1 внаслідок незаконних та протиправних дій Фонду гарантування вкладів, які виразилися у незаконному блокуванні коштів ОСОБА_1 та протиправній відмові 
у їх поверненні. Також, заявник посилається на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача, оскільки через бездіяльність та прийняття завідомо незаконних рішень, орган державної влади 
в особі Фонду гарантування вкладів заподіяв позивачу шкоду, яка в безумовному випадку має бути відшкодована державою.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо 
її застосування чи тлумачення.
 
Суди встановили, що 25 червня 2014 року між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку, за умовами якого позивачу відкрито поточний рахунок для здійснення розрахунково-касового обслуговування. Того ж дня, 25 червня 2014 року на вказаний рахунок позивача було перераховані грошові кошти у розмірі 185 000,00 грн.
 
Постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року «Про віднесення ПАТ КБ «Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 14 серпня 2014 року № 69 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Український фінансовий світ», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію 
та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію у цьому банку - Гончарова С. І.
 
Постановою Правління Національного банку України від 10 жовтня 2014 року № 71 було відкликано банківську ліцензію у ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» 
та вирішено його ліквідувати.
 
Наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ КБ «Український фінансовий світ» від 30 жовтня 2014 року створено комісію для визнання нікчемних правочинів (договорів) банківських вкладів.
 
Вказаною комісією визнано нікчемність договору банківського рахунку від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 
2017 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду на ліквідацію 
ПАТ КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І. щодо невключення 
ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів 
за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню 
за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року, укладеного між 
ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 . Зобов`язано уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І. подати до Фонду додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ КБ «Український фінансовий світ» за рахунок коштів Фонду із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню 
за договором банківського рахунку від 25 червня 2014 року.
 
Відповідно до листа Фонду від 18 липня 2018 року № 27-14662/18 ОСОБА_1 включено до загального реєстру вкладників ПАТ КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду.
 
Фонд не виплатив ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів 
за її вкладом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується 
за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється 
в порядку іншого судочинства.
 
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб 
із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий 
у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
 
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
 
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність 
та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним 
у регулюванні спірних правовідносин.
 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
 
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
 
Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду 
є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб 
та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
 
На підставі частин першої-другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій 
та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які 
є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
 
У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).
 
Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами 
за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами 
за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
 
Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.
 
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
 
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів 
за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
 
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. 
У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
 
У цій справі позивач просила стягнути з відповідачів гарантовану суму відшкодування у розмірі 185 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 27 000,00 грн та індекс інфляції у розмірі 406 380,00 грн, що нараховані відповідно до статті 625 ЦК України, моральну шкоду в розмірі 1 000 00,000 грн, яка була заподіяна їй внаслідок протиправних дій Фонду у зв`язку з невиплатою гарантованої суми вкладу, а також правову допомогу у розмірі 25 650 грн.
 
Враховуючи викладене, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI 
не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), 
є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 
Вказаний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду 
у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року 
у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, 
від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року справі 
№ 761/10730/18, від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18.
 
Майнові вимоги позивача про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних з урахуванням індексу інфляції за прострочення грошового зобов`язання 
з виплати гарантованого відшкодування за договором банківського рахунку, звернені позивачем до Фонду та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних 
із виплатою відшкодування за цим договором.
 
Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції 
з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим 
і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 761/10730/18 (провадження №14-116цс19) зазначено, що вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання зверненні позивачкою до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, а тому також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18).
 
Отже, позовні вимоги у цій справі за своєю природою випливають із спору щодо правильності виплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до Фонду, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог 
та за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 08 липня 2020 року 
у справі № 761/8558/17 (провадження № 61-11506св18).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
Отже, встановивши, що позовні вимоги у цій справі за своєю природою випливають 
із спору щодо невиплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до Фонду, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд першої інстанції, 
з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц, 
від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17, від 27 лютого 2019 року у справі 
№ 405/4179/18, від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16 
є необґрунтованими, оскільки вказані постанови прийняті за інших, встановлених судами, обставин справи, і правовідносини у вказаних справах та у даній справі 
№ 761/45742/19 не є подібними.
 
Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені 
у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки оскаржувана ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року є законними 
та обґрунтованими, постановлені з додержанням норм права, підстави для 
їх скасування відсутні.
 
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ворушилін Костянтин Миколайович, директор-розпорядник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Рекрут Світлана Валеріївна, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончаров Сергій Іванович, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Савельєва Анна Миколаївна, про відшкодування майнової шкоди у вигляді стягнення коштів гарантованої суми, трьох відсотків річних, інфляційних збитків 
за невиплату депозитного вкладу та моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Є. Червинська