Постанова
Іменем України 
 
17 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/5132/17
провадження № 61-2342св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Перша Хмельницька державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року у складі судді Мазурок О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Хмельницька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Хмельницька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 5/8 частини квартири АДРЕСА_1 . 
06 червня 2014 року він як спадкоємець першої черги за законом звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Яроцької Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , але нотаріус йому повідомила, що ОСОБА_4 склала 14 березня 2008 року заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 
ОСОБА_1 посилався на те, що із пояснень свідків у іншій справі йому стало відомо, що ОСОБА_3 ще за життя повідомляла, що після смерті її чоловіка, приходив її онук ОСОБА_2 та ще двоє невідомих їй осіб і змусили її підписати документ, який вона не бажала підписувати. Також ОСОБА_3 за цих обставин було повідомлено, що вона підписує документ, яким засвідчує передання частини спірної квартири ОСОБА_1 , що ввело її в оману та перешкодило їй скласти заповіт на користь ОСОБА_1 .
Також в оскаржуваному заповіті не зазначено місце його складання та дані про особу, на користь якої його складено.
Крім того, ОСОБА_3 не підписувала цей заповіт і не заповнювала особисто текст від свого імені.
Ураховуючи викладене, на підставі статей 203, 215, 229, 230, 1257, 1266, 1267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)  ОСОБА_1 просив визнати заповіт, складений 14 березня 2008 року ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І. М., недійсним.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди дійшли висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 неправильно сприймала фактичні обставини правочину під час підписання оскаржуваного заповіту, а також того, що заповіт вчинено під впливом помилки або обману зі сторони відповідача. Оспорюваний заповіт складено особою, яка мала на це право відповідно до статті 1247 ЦК України, у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, і підписаний особисто заповідачем. Ці обставини підтверджуються висновком експертів за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів № 7760-7762/17-26, складеним 04 червня 2018 року експертами Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив його про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим справа була розглянута у його відсутність, що позбавило його права заявити клопотання про призначення додаткової або комплексної судової експертизи.
Також суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи та не допитав в якості свідка нотаріуса, який посвідчував оскаржуваний заповіт.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року і витребувано із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/5132/17.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
14 березня 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належить їй на день смерті і на що вона за законом має право, ОСОБА_2 (синові позивача). Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 4-1011. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 .
 
Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1 .
 
06 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Яроцької Т. В. із заявою про прийняття спадщини.
 
04 червня 2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Яроцькою Т. В. відкрито спадкову справу після смерті  ОСОБА_3 .
 
13 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини за вищезазначеним заповітом до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Яроцької Т. В.
 
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту посвідченого 14 березня 2008 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою, з підстав, передбачених статтями 203, 215, 225 ЦК України.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2015 року, у справі № 686/14298/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту відмовлено.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2016 року, у справі № 686/23277/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
 
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).
 
Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України. Вони полягають у тому, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
 
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
При тлумаченні статті 1257 ЦК України необхідно враховувати положення статей § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» Глави 16 «Правочини» ЦК України. 
 
Згідно із частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилався на те, що під час підписання ОСОБА_3 спірного заповіту її було ведено в оману і що насправді вона цей заповіт не підписувала.
 
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.
 
Статтею 230 ЦК України встановлено, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).
 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів № 7760-7762/17-26, складеним 04 червня 2018 року експертами Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний текст «Прочитано мною в голос підписано власноручно 14 березня 2008 « ОСОБА_3 » в графі «Підпис» заповіту від 14 березня 2008 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1011, рукописний текст «Прочитано мною в голос підписано власноручно 14 березня 2008. ОСОБА_3 » в графі «Підпис» другого примірника заповіту від 14 березня 2008 року від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1011, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів самою ОСОБА_3 , ймовірніше за все, під впливом природніх збиваючих факторів, до яких, зокрема, можуть відноситися похилий чи старечий вік виконавця, його тяжкий хворобливий стан, незвичний психофізіологічний чи емоційний стан, хвилювання, виконання почеркового об`єкта у незручній позі виконавця, незручне тримання пишучого приладу, незручне розміщення матеріалу письма відносно пишучого, обмеженні рухливості пишучої руки, тощо.
 
Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановленні.
 
У справі № 686/14298/14-ц рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2015 року, встановлено, що відповідно до акта судового-психіатричного експерта від 21 вересня 2015 року № 570 відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час складання та підписання заповіту ІНФОРМАЦІЯ_3 страждала психічним захворюванням. Під час складання та підписання заповіту в зазначений час ОСОБА_3 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
У справі № 686/23277/15-ц рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2016 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 на час підписання заповіту мала психічне захворювання.
 
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 6 цієї статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 78, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний заповіт вчинявся ОСОБА_3 під впливом помилки, обману з боку ОСОБА_2 , що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у призначенні додаткової судової почеркознавчої експертизи, спростовуються матеріалами справи та висновком суду апеляційної інстанції, оскільки матеріали цієї справи не містять доказів щодо визнання висновку експертів за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів № 7760-7762/17-26, складеного 04 червня 2018 року експертами Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, неповним або неясним.
 
Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача про час і місце розгляду його апеляційної скарги колегія суддів відхиляє з огляду на те, що 01 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав судову повістку на 18 грудня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 225), клопотань про відкладення розгляду справи від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило.
 
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка.
 
Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк
 
           І. А. Воробйова
 
          Р. А. Лідовець