ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1547/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5575/19 Категорія: 304090000 	Гудзенко В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       07 жовтня 2020 року                                                                м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – АТ КБ «Приватбанк»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2020 (повний текст складено 23.06.2020, суддя в суді першої інстанції Гудзенко В.Л.) у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, 

в с т а н о в и в :

у листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість за договором б/н від 09.02.2015 в сумі 44011,07 грн., яка складається з такого: 13806,61 грн. тіло кредиту, 10825,36 грн. відсотки за користування кредитом; 19379,10 грн. пеня та комісія, мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору платежами (відсотки, пеня та комісія) банк порушує питання в даній справі.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2020 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь банку борг по тілу кредиту, а в задоволені решти вимог - відмовлено. Суд вказав, що вимоги про стягнення відсотків та пені ґрунтуються на Умовах надання банківський послуг в Приватбанку, які позичальник не підписувала, отже вони не можуть бути використані в якості підстав наявних між сторонами справи кредитних правовідносин.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 31.07.2020 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків та пені та новим рішенням такі вимоги задовольнити. В обґрунтування вказано на те, що умови про нарахування відсотків (1,5% на місяць) містяться в генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості, підписаній сторонами, а обов`язок по сплаті пені слідує з п.2.8 генеральної угоди, де вказано, що сторони передбачають відповідальність по сплаті пені відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, факт ознайомлення з якими відповідач засвідчує своїм підписом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказала на необґрунтованість її вимог та зазначила, що за умовами Генеральної угоди з моменту прострочення виконання чергового зобов`язання у позичальника виникає обов`язок погасити всю суму кредитної заборгованості. Прострочення виникло в лютому 2015 року, отже саме до цього моменту позивач вправі нараховувати відсотки на користування кредитом, строк повернення якого в повному обсязі є таким, що настав.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 44011,07 гривень. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже предметом апеляційного перегляду в цій справі є правильність вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитним коштами та пені з приводу чого подано апеляційну скаргу.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 28.01.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» - позивач у справі) та ОСОБА_1 (як позичальником – відповідач у справі) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви (а.с.7) про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
У послідуючому між сторонами справи було укладено 09.02.2015 Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.8) за умовами якої банк надав відповідачу строковий кредит в сумі 14495,36 грн. з 09.02.2015 по 28.02.2017, а відповідач взяла зобов`язання по сплаті щомісячних платежів протягом вказаного періоду в часі в розмірі 725,35 грн. (п.2.1) до якої входять відсотки в розмірі 1,5% в місяць. 
Крім того, п.2.8 цієї генеральної угоди передбачено, що у разі порушень позичальником своїх зобов`язань він сплачує банку пеню, що обраховується згідно Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
До кредитного договору банк додав витяг Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з порядком обрахунку, зокрема, пені.
Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконала належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті визначених умовами кредитного договору платежів – відсотків та пені, внаслідок чого в неї перед банком виникла заборгованість в сумі 44011,07 грн., яка складається з такого: 13806,61 грн. тіло кредиту, 10825,36 грн. відсотки за користування кредитом; 19379,10 грн. пеня та комісія, яка заявлені до стягнення у справі.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У Генеральній угоді від 09.02.2015, підписаній сторонами, не зазначено якою є відповідальність позичальника у разі порушення взятих на себе зобов`язань, зокрема, у виді сплати пені однак міститься посилання на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для її розрахунку (п.2.8 Генеральної угоди).
Проте в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомлювалася і погоджувалася з ними, підписуючи Генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування пені у визначеному позивачу порядку та розмірі.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2015 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2019 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді від 09.02.2015 домовленості сторін про сплату пені у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 01.09.2017 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у виді пені, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
При цьому апеляційний суд вважає, що вказівка у підписаній сторонами Генеральній угоді на те, що факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку відповідач засвідчує своїм підписом, на чому наголошує скаржник в цій справі, враховуючи мінливий характер їх положень, не може підтверджувати належне погодження сторонами відповідальності по сплаті пені та комісії, вимоги про стягнення боргу за якими банком заявлено до суду.
Одночасно колегія суддів зауважує, що сторони в підписаній Генеральній угоді встановили обов`язок позичальника по сплаті відсотків у розмірі 1,5% в місяць на суму заборгованості (тобто 18% річних), чого суд першої інстанції, вирішуючи спір у справі не врахував, помилково вказавши, що ці обов`язки позичальника слідують з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
При цьому п.1.4.1 Генеральної угоди від 09.02.2015 передбачено, що строком повернення кредиту є 2-й день з моменту порушення позичальником будь-якого зобов`язання за цією угодою.
Згідно п.2.1 Генеральної угоди позичальник має сплачувати банку щомісячний платіж з 1 по 25 число кожного місяця в сумі 725,35 грн.
Згідно розрахунку банку (а.с.5) прострочення позичальника виникло у лютому 2015 року, оскільки попри наявність обов`язку сплатити кошти до 25 лютого їх позичальником було сплачено лише 30.03.2015, тобто з простроченням.
В силу наведеного з кінця лютого 2015 року у відповідача виник обов`язок по поверненню кредиту у повному обсязі (настав строк виконання зобов`язання, що визначено договором).
Отже з відповідача на користь банку слід стягнути 485,58 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, нарахованої за лютий 2015 року, що відповідатиме практиці ВС у справі №175/4753/15-ц постанова від 06.02.2019.
При цьому апеляційний суд враховує, що відсотки за користування кредитом нараховуються протягом строку дії кредитного договору або до моменту зміни сторонами строку повернення кредиту в повному обсязі згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, що відповідає правовому висновку ВП ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.
В цій частині доводи скаржника у справі є вірними.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2020 у даній справі слід змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та в частині розподілу судових витрат та винести в цій частині постанову про часткове задоволення зазначених вимог банку. 
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі (на 32,47%) до перерозподілу належать судові витрати сторін у справі по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій – з відповідача на користь позивача слід стягнути 1559,37 грн. (1921+2881,50) * 32,47%) судового збору.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2020 у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та в частині розподілу судових витрат.
Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по договору б/н від 09.02.2015 по відсоткам за користування кредитом у сумі 485,58 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1559,37 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
У решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2020 у даній справі – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 07.10.2020.

Суддя-доповідач

Судді