Справа № 462/6701/19                                Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М. 
Провадження № 22-ц/811/1009/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                16 жовтня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Шеремети Н.О., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                в с т а н о в и л а:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Львівського міського комунального підприємства (далі – ЛМКП) «Львівтеплоенерго» 190441 грн. 65 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2015 року по 17 жовтня 2019 року.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з січня 2010 року по вересень 2015 року відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що підтверджено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року, яким стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його користь невиплачену заробітну плату за вказаний період роботи в розмірі 38983 грн. 13 коп., з яких: 37358 грн. 97 коп. – основна заробітна плата, а 1624 грн. 16 коп. – доплата за шкідливі умови праці, а рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02 квітня 2019 року стягнуто ще 47287 грн. 25 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2010 року по січень 2019 року. 
12 лютого 2019 року відповідачем виконане рішення суду лише про стягнення невиплаченої заробітної плати, а про стягнення компенсації – ще не виконане.
Позивач зазначає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2015 року (день звільнення з роботи) по 17 жовтня 2019 року (день звернення до суду з вказаним позовом), що становить 7945 робочих годин, а середньогодинна заробітна плата – 23 грн. 97 коп. 
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь  ОСОБА_1  95220 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 952 грн. 25 коп. судового збору та 3000 грн. витрат на правову допомогу.
Рішення суду оскаржив відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаного позову.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що належна позивачу до виплати сума встановлена судовими рішеннями вже після звільнення позивача з роботи, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.
Крім того, просить врахувати, що на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року (Справа №462/5063/18), ЛМКП «Львівтеплоенерго» 12 лютого 2019 року в повному обсязі виплатило позивачу присуджені йому суми по заробітній платі та доплаті за шкідливі умови праці, а тому, звернувшись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач пропустив тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з таким позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову позивача.
Окрім того, апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано принцип співмірності при обрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і безпідставно враховано невиплату йому присудженої судовим рішенням компенсації, оскільки така не могла бути нарахована позивачу в день його звільнення з роботи.
04.06.2020 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
У відзиві наголошується, що з огляду на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, суд не зобов`язаний, а має право зменшити розмір середнього заробітку, а, враховуючи принцип співмірності, розмір середнього заробітку, який був визначений в оскаржуваному рішенні суду, є навіть меншим, ніж мав би бути відповідно до обставин справи та практики Верховного Суду.
Звертає увагу, що відповідачем було здійснено виплату основної заробітної плати та відповідних доплат за рішенням суду у справі №462/5063/18 лише 12 лютого 2019 року, проте, компенсація за порушення строків виплати заробітної плати, яка, за позицією сторони позивача, є додатковою заробітною платою, не була виплачена позивачу на момент звернення до суду із вказаним позовом, а тому строки позовної давності не пропущені.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 06.10.2020 року, є дата складення повного судового рішення – 16.10.2020 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач припинив трудові відносини з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у зв`язку із звільненням його з роботи (за власним бажанням) з 27.10.2015 року.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року у справі №462/5063/18 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по вересень 2015 року в розмірі 37358 грн. 97 коп. та невиплачену доплату за шкідливі умови праці в розмірі 1624 грн. 16 коп. 
Вказане рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2018 року і виконане відповідачем 12 лютого 2019 року.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02 квітня 2019 року у справі №462/1517/19 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 47287 грн. 25 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2010 року до січня 2019 року, однак, на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом та розгляду справи судом першої інстанції, це рішення суду виконане не було.
Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи наведені вище норми закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи відповідача про те, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції повинен був застосувати положення частини першої статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є безпідставними, оскільки позивач на день звільнення мав право не лише на виплату йому заробітної плати та доплати за шкідливі умови праці у присуджених за рішенням суду розмірах, а й право на виплату йому компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01 січня 2010 року по 27 жовтня 2015 року (день звільнення позивача з роботи), відтак, при звільненні, окрім невиплаченої заробітної плати, позивачу належала до виплати компенсація втрати цієї частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01 січня 2010 року по 27 жовтня 2015 року, яку відповідач зобов`язаний був виплати в силу закону, а оскільки рішення суду про стягнення з відповідача у користь позивача компенсації не виконано відповідачем, тому підстав для висновку про пропущення строку позовної давності, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, немає.
Щодо доводів апелянта по суті вирішення заявлених позовних вимог, то колегія суддів виходить з наступного. 
Метою законодавчого регулювання правовідноситн щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру стягуваного у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, зокрема, необхідно було враховувати й ту обставину, що неправильний принцип нарахування заробітної плати застосовувався на підприємстві не лише до позивача, а й щодо інших працівників, тобто порушення носило загальний характер, а саме: у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет», що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року (Справа №462/7893/13-п).
Отже, сторонам ще з листопада 2013 року було відомо про незаконність здійснення нарахування заробітної плати, однак, позивач звернувся до суду з позовом лише через три роки після звільнення з роботи, коли почали звертатись з такими позовами інші працівники підприємства, а підприємство самостійно не проводило перерахунку заробітної плати звільненим працівникам, очікуючи на судові рішення.
За таких обставин і, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством, на переконання колегії суддів, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованої підприємством заробітної плати – 77966 грн.
З наведених мотивів оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом його зменшення з 95220 грн. 80 коп. до 77966 грн. із зазначенням у рішенні, що вказана сума визначена без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, рішення суду необхідно змінити і в частині розподілу судових витрат, врахувавши наслідки вирішення справи апеляційним судом, а саме: задоволення позовних вимог на суму 77966 грн., що становить 41% від ціни позову (190441 грн. 65 коп.), а тому з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 780 грн. 85 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1230 грн.
В решті, правових підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з позивача у користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено апеляційним судом (59%), - у розмірі 1685 грн. 41 коп. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2020 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у користь  ОСОБА_1 , змінити, зменшивши його до 77966 гривень і зазначивши, що ця сума визначена без вирахування податків та інших обов`язкових платежів і зборів.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 780 гривень 85 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 1230 гривень». 
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (м.Львів, вул.Д.Апостола, 1, ЄДРПОУ 05506460) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1685 гривень 41 копійки. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 16 жовтня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Шеремета Н.О.
       
                                                                       Ніткевич А.В.