Дата документу 08.12.2020 Справа № 334/9542/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/9542/15-ц        Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/3461/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи неодноразово було уточнено та доповнено. 
В обґрунтування остаточних вимог, ОСОБА_2 зазначав, що з 26 березня 2015 року по 27 квітня 2015 року, його син – ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради. 
Недбалість лікарів, які не бажали лікувати сина позивача, тривалий час не проводили належних досліджень, допустили погіршення здоров`я ОСОБА_3 , яке призвело до смерті. 
З огляду на наведені обставини, ОСОБА_2 просив суд притягнути до кримінальної відповідальності лікарів терапевтів дев`ятої клінічної лікарні м. Запоріжжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , лікарів відділення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , провести незалежну судово-медичну експертизу, та стягнути на його користь, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог 40000 грн. моральної шкоди з відповідача.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року від 19 лютого 2015 відмовлено у відкритті провадження в частині вимог ОСОБА_2 , свідок 1: ОСОБА_1 , свідок 2: ОСОБА_8 , до Запорізької міської багатопрофільної клінічної лікарні № 9 про притягнення до кримінальної відповідальності лікарів терапевтів дев`ятої клінічної лікарні м. Запоріжжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , лікарів відділення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про проведення незалежної судово-медичної експертизи.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_2 до КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як протиправності дій лікарів, так і наявності причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачу і протиправним діянням лікарів, а також вини останніх в її заподіянні, в разі наявності такої шкоди. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не надано жодного обґрунтування доводам позивача та третьої особи, повністю проігнорував очевидні факти, для оцінки яких навіть не необхідні спеціальні знання.
Суд вважав за достатнє для відмови у позові, що діагноз, поставлений живому пацієнту та його посмертний діагноз співпадають. Однак, ідентичний діагноз ще не є підставою для виправдання лікарів за недбале, несвоєчасне надання допомоги хворому ОСОБА_3 . Зазначає, що оскільки висновок експерта № 70/18 від 14 квітня 2020 року не містив відповідей на запитання, які мають першорядне значення для розгляду цієї цивільної справи і є предметом доказування завдання моральної шкоди відповідачем, нею в порядку ст. 93 ЦПК України були поставлені питання, на що відповідачем надано протокол з неправдивими відомостями, чим порушено форму надання відповідей. 
ОСОБА_1 зазначає, що лікарі, бажаючи виправдати себе та приховати свою провину, на власний розсуд зазначили в медичних документах про порушення ОСОБА_3 режиму, про його алкоголізм та наркоманію. Відомості про неналежну поведінку пацієнта виклали зацікавлені у дискредитації хворого медичні працівники без будь-якого об`єктивного підтвердження об`єктивними та достовірними доказами. При цьому, позивачем було надано довідку, яка спростовує звинувачення лікарів. 26 березня 2015 року, в день, коли ОСОБА_3 потрапив до лікарні в важкому стані, його оглянув хірург і не виявив гострої хірургічної патології. Після цього, хворого кинули напризволяще, взяли аналізи і залишили його в паралізованому стані, навіть без консультації невропатолога. Перед КТ головного мозку, а саме, 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 без його згоди, без згоди родичів, без перевірки можливості та безпеки такої процедури, що, зокрема, має категоричне протипоказання - ішемічний інсульт, - була взята люмбальна пункція, яка ще більше погіршила стан хворого, призвела до тетрапарезу (параліч всіх кінцівок) і спрямувала до неминучої смерті. КТ головного мозку, ОСОБА_3 було зроблено тільки на 20 день перебування на стаціонарному лікуванні. Також, незважаючи на дослідження від 14 квітня 2015 року, яким було виявлено у ОСОБА_3 ознаки ішемічного інсульту та рекомендоване проведення МРТ головного мозку, лікарі продовжували лікування, зокрема гепарином та ін., яке прямо протипоказано при ознаках ішемічного інсульту та приводить до смерті. Проведення за день до смерті ОСОБА_3 пункції плевральної полості, вочевидь свідчить, що діагностичні процедури проводились запізно, коли вдіяти щось для порятунку людини від смерті вже було неможливо. Вважає, що в матеріалах справи наявні достатні докази позовних вимог позивача. 
В апеляційній скарзі також зазначено, що відповідач повинен понести відповідальність за непрофесійні дії своїх працівників. Позивач ОСОБА_2 є особою похилого віку, який після смерті сина лишився без можливості отримати будь-яку фізичну допомогу. Переживання, страждання та біль ОСОБА_2 з приводу раптової смерті сина не припиняються, а навіть збільшуються з часом. За вказаних обставин позовна вимога про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 40000 грн. є співрозмірною та доцільною. Суд мав стягнути з відповідача зазначену суму.
У відзиві на апеляційну скаргу КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради зазначає, що спір повністю стосується сфери медицини, а саме вирішуються питання, щодо якості надання медичної допомоги, вірності встановленого діагнозу, достатності проведених медичних досліджень, встановлення причини смерті ОСОБА_3 , та взаємозв`язку смерті ОСОБА_3 і вини відповідача. Очевидно, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання. Так, в апеляційній скарзі наведено перелік витягів з Медичної карти № 802 стаціонарного хворого ОСОБА_3 , Протоколу № 1 засідання комісії, що був наданий відповідачем в порядку 93 ЦПК України. Разом з тим, скаржниця не володіє спеціальним знаннями, що б об`єктивно надати оцінку наданій медичній допомозі ОСОБА_3 , така оцінка була проведена судово-медичними експертами, результати якої свідчать про відсутність у діях відповідача вини. Посилання в апеляційній скарзі на достатність доказів на підтвердження позовних вимог позивача є необґрунтованим, оскільки відсутні посилання на конкретні докази. Просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
19 листопада 2020 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи переліку документів. Зокрема, позивачем надано висновок з медичної картки ОСОБА_3 в якому, під згодою пацієнта на проведення операції міститься підроблений підпис ОСОБА_2 . Також долучено копію посмертного епікризу та інструкцію для медичного застосування лікарського засобу ОСОБА_9 -фармекс, які підтверджують, що померлому вводили розчин гепарину, який по інструкції протипоказань при проведенні люмбальної пункції, яку було проведено 14 квітня 2015 року. На підтвердження того, що у ОСОБА_3 не було ознак мінінгиту позивачем додано копію аркушів з книги «Інфекційні захворювання», а отже не було необхідності проводити люмбальну пункцію. З довідника по неврології вбачається, що при набряках мозку призначають високі дози декаметазона, що не було зроблено. Крім того, згідно Наказу № 602 МОЗ України від 2012 р. при підозрі на інсульт необхідне екстрене проведення комп`ютерної томографії або МРТ головного мозку. Натомість, померлому зробили КТ на 8 добу перебування в лікарні. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався. 
Так, встановлено судом першої інстанції та визнається учасниками справи, що 26 березня 2015 року ОСОБА_3 (син позивача та брат скаржниці) потрапив до терапевтичного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня №9». 
З матеріалів справи також вбачається, що враховуючи неадекватність стану хворого ОСОБА_3 , агресивність, нездатність членороздільно розмовляти, Інформовану добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення, підписано батьком ОСОБА_3 - позивачем ОСОБА_2 в присутності трьох свідків мед робітників: лікаря ОСОБА_10 , медсестер ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 159, 160). 
З копії рапорту, складеного лікарем ОСОБА_10 вбачається, що хворий ОСОБА_3 поступив у стані алкогольного сп`яніння. В подальшому споживав алкоголь, який отримував від батька, оскільки починав вести себе неадекватно, агресивно, знаходився у збудженому стані, вимагає алкоголь. Крім того, сестра хворого вимагає огляду невропатолога, оскільки вважає, що її брат знаходиться у паралізованому стані (т. 1 а.с. 161-162).
З копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до протоколу паталого-анатомічного дослідження №210 від 28 квітня 2015 року причина смерті ОСОБА_3 мовою оригіналу: Гибель життєво важливих центрів стовбуру мозку. Енцефалопатія складного ґенезу. Хронічний гепатит». Совпадение клинического и паталогоанатомического диагнозов (т.1 а.с. 146-147).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначив, що недбалість лікарів КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради, які не бажали лікувати його сина ОСОБА_3 , тривалий час не проводили належних досліджень, спричинило погіршення здоров`я ОСОБА_3 , яке призвело до смерті. 
У цивільному законодавстві питання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, врегульовані §1 Глави 82 книги п`ятої ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичнудопомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.
Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.
Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.
Згідно з частиною четвертою статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.
Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Зазначений висновок наведений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18).
За правилами ч. 1ст. 103, ч.1 ст. 104 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
За приписами ст. 105 ЦПК України передбачене обов`язкове призначення експертизи судом  за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я.
Судом першої інстанції було враховано вимоги зазначених положень процесуального закону, з огляду на специфіку даного спору, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що дії працівників відповідача по справі, на думку ОСОБА_2 , призвели до смерті його сина ОСОБА_3 .
Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено у справі судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1. Чи вірно надана медична допомога померлому ОСОБА_3 лікарями КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9»?; 2. Чи могла привести спинномозкова пункція до паралізації всього тіла померлого?; 3. Чи достатньо був обстежений померлий у КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9»?; 4. Як що «ні», то як це вплинуло на лікувальну тактику?; 5. Чи правильна була тактика лікування?; 6. Чи була виконана у повному обсязі тактика лікування?; 7. Що стало причиною смерті ОСОБА_3 .? (т. 1 а.с. 71).
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України).
Так, з висновку експерта №54/к, складеному 29 грудня 2016 року комісією експертів (т. 1 а.с. 84-111), вбачається, що комісія вважає, що пацієнта було обстежено на достатньому рівні виходячи із встановленого діагнозу, характеру основного, фонового та супутніх патологічних процесів (відповідь на питання 3). Лікувальна тактика була обрана вірно на основі наявної клінічної картини. Піддавалася необхідній корекції у зв`язку із рекомендаціями спеціалістів, що проводили обстеження хворого, динамічного аналізу стану всіх наявних в організмі ОСОБА_3 патологічних процесів (відповідь на питання 4-5). Лікувальна тактика була обрана вірно, та відповідала клінічній картині, результатами клінічних, інструментальних та лабораторних досліджень. Основні напрямку терапії були направлені на корекцію етіопатогенетичних ланцюгів патологічних процесів та основних симптомів, що мали місце у пацієнта. Лікування зазнавало змін виходячи із динаміки протікання патологічних процесів в організмі і відповідно (з урахуванням необхідної корекції) призначенням та провідним напрямкам запланованої терапії (відповідь на питання 5-6). Люмбальна пункція зроблена за діагностичними показаннями, тактично вірно (існувала необхідність виключення патологічних станів, наявність яких суттєво б впливала на подальшу лікувальну тактику). Явища тетрапарезу існували та прогресували до проведення люмбальної пункції. Після проведення люмбальної пункції ускладнень даної маніпуляції, у тому числі, з боку рухової активності кінцівок пацієнта не зафіксовано. Отже, порушення рухової активності верхніх та нижніх кінцівок пов`язані із прогресуванням токсичної полінейропатїї та не знаходяться у прямому чи закономірному зв`язку із проведенням люмбальної пункції (відповідь на питання 2). має місце співпадіння клінічного та патолого-анатомічного діагнозів. У стовбуровій частині мозку знаходяться два життєво-важливих центри - дихальний та судинно-руховий. Вони контролюють функцію дихальної та серцево-судинної систем організму. Глибинний розлад функціонування будь якого із цих центрів викликає смерть людини. У пацієнта ОСОБА_3 внаслідок прогресування наявних патологічних станів розвинувся набряк головного мозку. Через те, що порожнина черепу є закритою, мозок почав зміщуватися в єдиний природний отвір - великий потиличний. Через те, що фізичний діаметр великого потиличного отвору є меншим аніж діаметр стовбуру мозку відбулося вклинення із здавленням анатомічних утворень стовбурової частини мозку. Це в свою чергу призвело до загибелі дихального та судинно-рухового центрів та смерті організму пацієнта (відповідь на питання 7). 3 урахуванням вищевикладених пунктів висновків, де ретельно аналізуються лікувальна тактика, характер та обсяг обстеження та лікування пацієнта комісія вважає, що медична допомога пацієнту ОСОБА_3 лікарями КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» була надана вірно, тобто у відповідності зі стандартами, встановленими відповідними наказами МОЗ України. Тобто, клінічна картина та дані інструментальних обстежень були інтерпретовані лікарями правильно, що підтверджується результатами патолого-анатомічного дослідження (відповідять на питання 1). 
Так, відповідно до частини першої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Разом з тим, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, в суді першої інстанції позивачем не надано доказів на спростування вказаного висновку експертної комісії, чи будь-якого іншого належного доказу щодо неналежного надання медичних послуг ОСОБА_3 та настання негативних тому наслідків.
За змістом п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Так, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було здійснено всі можливі заходи для можливості здійснення ОСОБА_2 свого конституційного права щодо реалізації принципу змагальності та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог, зокрема, ухвалою Ленінського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2017 року по справі комісійну судово-медичну експертизу (т. 1 а.с. 181). Проте, згідно повідомлення КЗ Київської обласної ради «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» надані для виконання експертизи матеріали цивільної справи та медичну документацію повернуто на адресу суду без виконання експертизи у зв`язку з не проведенням оплати (т. 2 а.с. 29).
Вбачається також, що 11 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст.140 КК України про неналежне виконування своїх обов`язків лікарями реанімаційного відділення Запорізької міської лікарні №9, що спричинило тяжкі наслідки для пацієнта ОСОБА_3 (т.1 а.с.61). На підставі постанови старшого слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Крилової О.С. було проведено судово-медичну експертизу №70/18 Державною установою «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» судово-медичною експертною комісією у складі п`яти експертів від 14 квітня 2020 року. Відповідно до Висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) №70/18 від 14 квітня 2020 року на основі даних матеріалів справи, медичної документації на ім`я ОСОБА_3 враховуючи відомі обставини та відповідаючи на питання, комісія приходить до наступних підсумків: 1,5,6. У наданих матеріалах відсутні дані за, те, що у гр. ОСОБА_3 мав місце «... ішемічний інсульт та набряк головного мозку» станом на 08.04.15р. Таким чином люмбальна пункція ОСОБА_3 , яка була проведена 08.04.15р за життєвими показами з метою своєчасної корекції лікування та виключення спонтанного субарахноідального крововиливу, тобто з метою обстеження, не була протипоказаною і не призвела до погіршення стану хворого. Як уже зазначалося у Підсумках «Висновка експерта» №62/18 «.... діагноз, встановлений гр. ОСОБА_3 в КУ «Міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ленінського району м. Запоріжжя №9 на основі клініко-лабораторних та інструментальних даних, у подальшому був підтверджений даними патологоанатомічного дослідження його трупа. Таким чином, гр. ОСОБА_3 в КУ «Міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ленінського району м. Запоріжжя №9 був «... обстежений на достатньому рівні», а «... обрана тактика надання медичної допомоги» відповідала встановленому діагнозу та була виконана «... в повному обсязі». 2. 6. Комісія не виявила недоліків у наданні медичної допомоги гр. ОСОБА_3 . 7. Настання смерті гр. ОСОБА_13 обумовили «...характер та тяжкість основного захворювання» (т.2 а.с. 164-166).
Оскільки судом не встановлено, що відповідач надав ОСОБА_3 неналежні медичні послуги, а також не встановлено, що саме некваліфіковані дії медичного персоналу відповідача призвели до смерті ОСОБА_3 , тобто не доведено прямого причинного зв`язку між поведінкою відповідача та негативними наслідками, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що згідно з ч.3 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого у разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.
Так, в матеріалах справи містяться рапорти медичних працівників та витяги з медичної картки померлого – аналізи крові на алкоголь, відповідно до яких ОСОБА_3 систематично порушував лікарняний режим, вживаючи алкоголь: 27.03.2015 – 1.57% о алкоголю у крові, 30.03.2015 – 1.25%о алкоголю у крові, 31.03.2015 – 0,87%о алкоголю у крові, 03.04.2015- 1,66%о алкоголю у крові. Крім того, в рапортах міститься інформація, що алкоголь ОСОБА_3 приносив саме позивач (т. 1 а.с. 161-168).
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 надано оцінку лікувальної дії препаратів, дій щодо належного та своєчасного діагностування та медичних процедур. Проте, для з`ясування таких обставин необхідні спеціальні знання у відповідній сфері, у зв`язку з чим у даній категорії справ є обов`язковим проведення саме експертизи. Натомість доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком експерта, який міститься в матеріалах справи.
Доводи ОСОБА_1 , що нею, ставилося до відповідача питання в порядку ст. 93 ЦПК України, відповіді на які, всупереч ч. 3 ст. 93 ЦПК України, КНП «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради, подано не у формі заяви свідка, а у форма протоколу (т. 2 а.с. 208-215) зводяться до формалізму, та не містять обґрунтування яким чином, зазначене порушенням норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Посилання ОСОБА_2 на витяги з книг, довідників та інструкції не можуть бути взяті до уваги, оскільки не є належними та допустимими доказами, та не підтверджують некваліфікованості дії медичного персоналу відповідача. Посилання щодо неналежності підпису ОСОБА_2 в Інформованій добровільній згоді пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення, не приймаються колегією суддів, оскільки приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного ОСОБА_2 не надано, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивачем не заявлялось. 
Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги, яка фактично зводиться до незгоди з рішенням суду, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року у цій справі – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 грудня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: