УХВАЛА

04 листопада 2020 року 
м. Київ
Справа №  916/2456/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого,  Банаська О.О. , Жукова С.В., 

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

за участю представників сторін: 
АТ «Укртрансгаз» - Ганченка М.О. (дов. від 23.01.2020),
АТ «НАК «Нафтогаз України» - Верхацького І.В. (дов. від 17.05.2019),
ОК «МЖСТ ДОМ» - Лихоти О.В. (наказ № 1-Д від 31.07.2019),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна  акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020
у справі     № 916/2456/19
за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»
до Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ», 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
про стягнення 119 850,88 грн та зобов`язання повернути безпідставно набуте майно природний газ у обсязі 21,199 тис. куб.м.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне  товариство «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», позивач)  звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Обслуговуючого кооперативу «МЖСТ ДОМ»  (далі - ОК «МЖСТ ДОМ», відповідач) про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно - природний газ у обсязі 21,199 тис.куб.м. та стягнення 119 850,88 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі  21,199 тис. куб. м.

Позовні вимоги мотивовано фактом безпідставного набуття     відповідачем у березні 2018 року природного газу із газотранспортної системи, власником якого є позивач, за відсутності у нього як постачальника природного газу     договірних відносин із позивачем. Вказане, на думку позивача, свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання    відповідача повернути    безпідставно набуте майно     або стягнення вартості     набутого майна у порядку     статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.10.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  на стороні позивача -  Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 у справі №916/2456/19 у позові відмовлено.

Місцевим господарським судом встановлено, що 01.04.2016 між АТ «Укртрансгаз»  (Газотранспортне підприємство)  та ОК «МЖСТ ДОМ»  було укладено договір транспортування природного газу магістральним трубопроводом  №665-Т,  відповідно до умов      п. п. 1.1, 11.1  якого  Газотранспортне підприємство зобов`язується  надати Замовнику послуги з транспортування магістральним трубопроводом природного газу  Замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів  призначення -  газорозподільних станцій, а Замовник зобов`язується  внести плату  за надані послуги. 

Газотранспортне підприємство зобов`язується     надавати визначені умовами договору послуги      протягом 2016 року. 
Договір      укладається на строк до 31.12.2016 та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не      буде заявлено про припинення його дії.

26.09.2017 між АТ «Укртрансгаз» (Покупець) та АТ «НАК «Нафтогаз України»      (Продавець) було укладено договір      про закупівлю природного газу      №1709000301-ВТВ,      відповідно до п.      п. 1.1, 1.2      якого за цим договором Продавець зобов`язується передати у власність Покупця протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року природний газ, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити      газ на умовах договору.      Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем для забезпечення виробничо-технологічних потреб та власних потреб,      природний газ для забезпечення      балансування.

Відповідно до п. 3.2      договору про закупівлю природного газу      №1709000301-ВТВ від 26.09.2017 приймання-передача     газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з п. 11.1 договору про закупівлю природного газу №1709000301-ВТВ від 26.09.2017 цей договір набирає чинності      з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін      і діє в частині поставки газу      до      30.04.2018  включно, а в частині розрахунку      до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що між АТ «Укртрансгаз» та АТ «НАК «Нафтогаз України»      було укладено договір про закупівлю природного газу №1709000302-ВТВ від 26.09.2017 на поставку газу протягом жовтня 2017 року -     квітня 2018 року, договір про закупівлю природного газу №1709000303-ВТВ від 26.09.2017 на поставку газу протягом жовтня 2017    року - квітня 2018 року,      договір      про закупівлю природного газу №1709000304-ВТВ від 26.09.2017 на поставку газу протягом жовтня 2017 року     - квітня 2018 року, договір про закупівлю природного газу №1709000305-ВТВ від 26.09.2017 на поставку газу протягом жовтня 2017 року    -  квітня 2018 року, договір про закупівлю природного газу №1709000306-ВТВ від 26.09.2017. на поставку газу протягом жовтня 2017 року    - квітня 2018 року,      умови яких аналогічні умовам договору      про закупівлю природного газу №1709000301-ВТВ від 26.09.2017.

На підтвердження факту поставки відповідачем природного газу     за вищевказаними      договорами про закупівлю природного газу      АТ «Укртрансгаз» було надано      суду одинадцять актів приймання-передачі природного газу      від 31.03.2018, складених      на виконання      кожного із договорів.

23.10.2017 між АТ «НАК «Нафтогаз України»      (Постачальник) та ОК «МЖСТ ДОМ» (Споживач) було укладено      договір постачання природного газу      №8140/1718-ТЕ-23,      відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого Постачальником були прийняті      на себе зобов`язання щодо передання у власність Споживачу у 2017 - 2018 роках природний газ,      а Споживачем      були прийняті      на себе зобов`язання      з прийняття та оплати      природного газу на умовах договору. 

Газ, який постачається      за цим договором, використовується Споживачем      виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води      населенню.

Згідно преамбули договору постачання природного газу      №8140/1718-ТЕ-23 від 23.10.2017, АТ «НАК «Нафтогаз України»      та      ОК «МЖСТ ДОМ»      при підписання даного договору керувались Законом України» «Про ринок природного газу»     та      постановою Кабінету Міністрів України      від 22.03.2017 №187.

Умовами      п. 2.1 договору постачання природного газу      №8140/1718-ТЕ-23 від 23.10.2017 визначено, що    АТ «НАК «Нафтогаз України»     зобов`язується, зокрема, у березні 2018 року передати Споживачеві природний    газ у обсязі до 120 тис.куб.м.

Відповідно до п. 3.7 договору постачання природного газу    №8140/1718-ТЕ-23 від 23.10.2017 приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно з п. п. 7.1, 7.2 договору      постачання природного газу №8140/1718-ТЕ-23      від 23.10.2017 Споживач має право      отримувати природний газ відповідно до даного      договору;  Споживач зобов`язаний самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу у випадку відсутності або недостатності підтвердженого обсягу      природного газу, виділеного Споживачу.

Місцевим судом встановлено, що в матеріалах справи наявний договір про переведення боргу від 12.10.2018 №7500/18-23/ТЕ, укладений між АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідачем та ОСББ «Вільямса-59-Д», а також      договір про переведення боргу від 10.07.2018 №8283/18-23/ТЕ, укладений між АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідачем та ОСББ «Вільямса 59-К».

Вказані договори були укладені      у зв`язку з передачею будинків із балансу      ОК «МЖСТ ДОМ»    на баланс ОСББ. Відповідно до зазначених договорів ОСББ «МЖСТ ДОМ» переведено на ОСББ «Вільямса, 59-Д» та ОСББ «Вільямса, 59-Д» свої борги, які виникли перед АТ «НАК «Нафтогаз України».

Листом від      28.02.2018 АТ «НАК «Нафтогаз України»      було повідомлено ОК «МЖСТ ДОМ», що з огляду на      наявність заборгованості      за      спожитий природний газ,    товариством     не виділено номінацій на споживання відповідачем природного газу    на березень     2018 року.

31.03.2018      ОК «МЖСТ ДОМ»     було складено акти приймання-передачі природного газу за березень 2017 року відповідно до договору постачання природного газу      №8140/1718-ТЕ-23 від 23.10.2017, з якого вбачається,    що відповідачем було спожито природний газ у обсязі      21,199 тис. куб. м.

Листом від 16.04.2018    АТ «НАК «Нафтогаз України», посилаючись на невиконання умов п.12    постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 №187, а саме: на непідтвердження      номінації      на березень 2018 року,      було повернуто ОК «МЖСТ ДОМ» акти приймання-передачі природного газу без підписання.

Зі звіту про фактичні обсяги розподілу      природного газу      по постачальникам у      березні 2018 року, який складено ПАТ «Одесагаз», вбачається, що АТ «НАК «Нафтогаз України»      мало      підтверджені обсяги номінацій. Згідно з даними додатку до звіту      (алокації) про фактичні обсяги розподілу природного газу    , обсяг спожитого    ОК «МЖСТ ДОМ» у березні 2018 року природного газу    без підтверджених номінацій складає 21,199    тис. куб. метрів.

Судом встановлено, що з наданої АТ «Укртрансгаз» довідки, підписаної головним бухгалтером,      вбачається,      що АТ «Укртрансгаз»    у    березні    2018 року здійснювало списання природного газу на балансування.

З огляду на встановлене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що ОК «МЖСТ ДОМ» здійснювало споживання природного газу    у березні 2018 року із дотриманням     вимог    чинного законодавства, зокрема,    на підставі укладеного із АТ «НАК «Нафтогаз України»     договору постачання природного газу, яким передбачено поставку природного газу у березні    2018 року.

За відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження    повідомлення Постачальником, тобто АТ «НАК «Нафтогаз України»,    ОК «МЖСТ ДОМ» про наявність у останнього обов`язку  обмежити споживання природного газу, як доказів на підтвердження  вжиття  Постачальником  або Оператором  ГРМ/ГТС на замовлення Постачальника  заходів щодо      обмеження або припинення газопостачання споживача,      господарський суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність  позивачем  факту  споживання      ОК «МЖСТ ДОМ»  у березні 2018 року природного газу із порушенням вимог чинного законодавства.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що     факт не підписання  між Постачальником  та Споживачем актів приймання-передачі природного газу не впливає на вирішення  судом  питання правомірності  споживання  відповідачем природного газу, оскільки зазначене  питання стосується виключно належного виконання сторонами  обов`язків за договором  постачання природного газу  №8140/1718-ТЕ-23 від 23.10.2017.

Також господарський суд зауважив, що положеннями цивільного законодавства не надано права особі, яка вважає себе власником    майна, одночасно вимагати повернення майна та відшкодування його вартості, з огляду на неправомірне застосування подвійної відповідальності за одне порушення.

Встановивши зазначені обставини, за висновками суду першої інстанції, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 залишено без змін.

Приймаючи постанову суд апеляційної інстанції, врахувавши наявність договірних правовідносин між ОК «МЖСТ ДОМ», АТ «НАК «Нафтогаз України» та АТ «Укртрансгаз», приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи  доказів на підтвердження повідомлення  відповідача  про наявність у останнього обов`язку  обмежити споживання природного газу,  а також  невжиття   з боку Постачальника або Оператора  ГРМ/ГТС на замовлення Постачальника  заходів щодо обмеження або припинення газопостачання споживача,  погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту безпідставного споживання відповідачем природного газу у спірний період, що свідчить про  відсутність правових підстав для задоволення позову.

До Касаційного господарського суду з касаційною скаргою звернулося АТ «НАК «Нафтогаз України», яке просить скасувати  рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 в частині відмови у стягненні 119 850,88 грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення вказаних коштів.
Скаржник вважає, що судами надано правову оцінку спірним відносинам без врахування предмету позовних вимог -  повернення безпідставно набутого майна та його вартості на підставі статей 11212, 1213 ЦК України,  а також зазначає, що судами не досліджено фактичні обставини справи відсутності договірних відносин між позивачем та відповідачем. 

Підставою для касаційного оскарження АТ «НАК «Нафтогаз України» вказує неправильне застосування норм матеріального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Оскаржувана постанова протирічить:
- висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 по справі №826/16697/17, стосовно умов, необхідних для встановлення факту постачання природного газу, а саме: «Наявність у АТ «НАК «Нафтогаз України» обов`язку з постачання газу споживачам, який протиправно не було виконано позивачем, на що посилались суди попередніх інстанцій, не можна оцінювати як підтвердження факту дійсного руху спірного активу між сторонами»,
-висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №904/4018/19 стосовно правомірності віднесення до договірних відносин будь-яких правочинів, а саме: «Водночас Суд погоджується з позицією скаржників про те, що сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами». 

На думку, АТ «НАК «Нафтогаз України», суди, здійснивши висновки про споживання Відповідачем природного газу з ресурсу АТ «НАК «Нафтогаз України», вийшли за межі доказування у даній справі, з посиланням на постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі №911/653/17, від 22.06.2018 у справі №904/5621/17.

Також, необхідність здійснення касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі скаржник обґрунтовує тим, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скарги (питання встановлення фактичних обставин при несанкціонованому споживанні природного газу, питання власника фактично отриманого з газотранспортної системи газу має виключне значення для учасників ринку природного газу, оскільки значним чином вплине на правовідносини у даній сфері господарювання).

До Касаційного господарського суду з касаційною скаргою звернулося АТ «Укртрансгаз», яке просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 та рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Укртрансгаз»  до ОК «МЖСТ ДОМ» задовольнити повністю.

Підставою для касаційного оскарження AT «Укртрансгаз» зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду Касаційного господарського суду від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19, від 20.12.2018 у справі №920/169/18, Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №826/16697/17;
- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 310 ГПК України, якою встановлено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;
- дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з цього питання;
- справа №916/2456/19 становить значний суспільний інтерес, оскільки предметом розгляду справи є безпідставне набуття природного газу з газотранспортної системи (далі - ГТС) AT «Укртрансгаз», який в свою чергу зобов`язаний був у спірний період здійснювати безпечне та безперебійне транспортування природного газу споживачам на всій території України та до країн Европейського Союзу. А безпідставне набуття природного газу з ГТС AT «Укртрансгаз», без належної правової підстави, ставило під загрозу безпечність та безперебійність його транспортування;
- справа має виняткове значення для AT «Укртрансгаз», оскільки стосується правовідносин щодо несанкціонованого споживання природного газу з ГТС Позивача, який в силу статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», як Товариство, що мало на балансі та обслуговувало магістральні газопроводи, має важливе значення для держави Україна.
ОК «МЖСТ ДОМ» подав відзиви на касаційні скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» та  АТ «Укртрансгаз», в яких просить залишити їх без задоволення, оскаржувані рішення Господарського суду Одеської  області від 18.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 - залишити без змін  як законні та обґрунтовані.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Тому відхиляються доводи касаційних скарг щодо невідповідності висновків судів про договірний характер правовідносин щодо відбору природного газу відповідачем обставинам справи, не дослідження судами фактичні обставини справи, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для справи та недоведеності таких обставин, виходу  судами за  межі доказування у даній справі, по суті зводяться до заперечення встановлених судами фактичних обставин справи, з одночасним тлумаченням скаржниками власного їх викладення та в цілому заперечення результату розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Заслухавши присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, здійснивши перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №916/2456/19 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява №       24402/02, § 27, 20.05.2010).
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979 та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Колегія суддів звертає увагу, що в судовому засіданні представники АТ «Укртрансгаз» та АТ «НАК «Нафтогаз України» уточними, що правовою підставою касаційного оскарження  є пункти 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України - неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).
В оскаржених судових рішеннях суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.
Скаржники у касаційних скаргах посилаються на те, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у справах №826/16697/17, №904/4018/19 та №920/169/18, щодо застосування положень статті 1212 ЦК України.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржників, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справах № 826/16697/17, №904/4018/19 та №920/169/18, і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 

Посилання скаржників на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №904/4018/19 як на наявність різної правозастосовчої практики Судом оцінюються критично, оскільки зазначеною постановою справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права (прийняли до уваги розпорядження Кабінету Міністрів України №742-р від 05.10.2016, в той час як на момент виникнення спірних правовідносин було чинним розпорядження КМУ №1064-р від 07.10.2015, яке не досліджувалось судами), а також не дано оцінки іншим доказам відповідача щодо моменту укладення договору про постачання природного газу №77/16-ТЕ(Т)-4 від 29.02.2016 та періоду його дії, не досліджено подану відповідачем копію платіжного доручення №000328 від 25.03.2016 про оплату за спожитий газ. Також касаційним судом звернута увага місцевого суду на порушення норм процесуального права (розгляд справи без участі АТ «НАК «Нафтогаз України», як сторони договору постачання газу), що на його думку мало наслідком порушенням вимог статей 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Посилання АТ «Укртрансгаз» на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, колегія суддів не приймає, з огляду на такі обставини. 
Як вбачається зі змісту зазначеної постанови, позивачем у справі є АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідачем - Офіс великих платників податків ДПС, а предметом позову є оскарження податкового повідомлення-рішення. Отже, суб`єктний склад, правовідносини та правове регулювання таких відносин є відмінним від наявних у даній справі.
У постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що «саме по собі ігнорування (невиконання) АТ «НАК «Нафтогаз України» визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону №329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 ГК України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків». 

Також не беруться до уваги доводи скаржників про невідповідність оскаржених судових рішень висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.12.2018 у справі № 920/169/18. 

Зазначеною вище постановою справу № 920/169/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва з огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не було надано належної оцінки доводам учасників справи. Направлення справи на новий розгляд не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них. 

У справі № 920/169/18 позовні вимоги мотивовані тим, що спірні грошові кошти перераховані Відповідачці помилково із посиланням у графі призначення платежу відповідного платіжного доручення на договір, який між сторонами не укладався, чого не мало місця у цій справі, що переглядається.

Також у справі № 920/169/18 зроблено висновок, що сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Однак, подібний висновок не може бути застосовано при розгляді даної справи №916/2456/19, оскільки обставин переплати суми за зобов`язаннями, як і відсутності договірних відносин у цій справі не встановлено.

Також колегія суддів касаційної інстанції вважає необґрунтованими доводи скаржників про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, з`ясовуючи обставини виконання/невиконання АТ «НАК «Нафтогаз України» розпорядження Кабінету Міністрів України № 742-р від 05.10.2016 «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року», посилаючись на практику, викладену в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 (позов про стягнення з відповідача на користь позивача частини вартості компенсації обсягів небалансу в грудні 2016 року у розмірі 800 000,00 грн), від 22.03.2018 у справі №904/2092/17 (позов про припинення дії, що порушує право), від 22.06.2018 у справі №904/5621/17 (позов про зобов`язання відновити газопостачання, яке припинено на підставі актів про припинення від 31.03.2017) з огляду на наступне. 

По-перше, у справі № 916/2456/19 (позов про зобов`язання повернути майно та стягнення 119 850,88 грн та зобов`язання повернути безпідставно набуте майно - природний газ у обсязі 21,199 тис.куб.м.) висновки судів зроблено щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин у наведених вище справах, вони відрізняються як предметом спору, так підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставинами. По-друге, суд першої інстанції повинен у повній мірі досліджувати правомірність набуття відповідачем природного газу, враховуючи предмет, підстави позову та доводи учасників у цій справі. 

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржників про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, оскільки незгода скаржників із рішенням суду попередньої інстанції не підтверджує його незаконність, не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом. Подані касаційні скарги фактично зводяться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним. 

Твердження скаржників, що рішення суду за наслідками розгляду цих скарг матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики є безпідставними, оскільки у поданих касаційних скаргах відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах, ці висновки є різними за своїм змістом, зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Доводи касаційних скарг в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 297 ГПК України, зводяться до твердження про порушення судами попередніх інстанцій положень статей 2, 7, 11, 43, 73 - 80, 86, 236, 237, 238, 269, 275, 277 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, 

Колегія суддів Касаційного господарського суду зауважує, що згідно зі статтею 300  ГПК України суд касаційної інстанції  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин.

Системний аналіз положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Водночас, пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. В той же час, вище у даній постанові вже спростовано усі доводи скаржників про наявність визначених ними підстав для касаційного оскарження. 

З огляду на відсутність висновку про обґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на яку посилаються скаржники в касаційних скаргах, доводи щодо не дослідження зібраних у справі доказів не можуть бути підставою для зміни чи скасування прийнятого у справі судового рішення.

Зважаючи на те, що наведені скаржниками підстави касаційного оскарження не отримали свого підтвердження після відкриття касаційного провадження,  колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами АТ «Укртрансгаз» та АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019  та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 у справі №916/2456/19 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 240, пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 у справі  № 916/2456/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий, суддя                                                            К.М. Огороднік 
Судді                                                                                          О.О. Банасько
                                                                                          С.В. Жуков