ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/12541/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 
на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 р. (суддя Врона О.В., м. Дніпро) у справі № 160/12541/19
за позовом   ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не здійсненні позивачу нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок позивачу розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату позивачу недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково:
-          визнав протиправними дії (бездіяльність) позивача, яка полягає у нездійсненні позивачу, нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби;
-          зобов`язав відповідача здійснити перерахунок позивачу розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби;
-          зобов`язати відповідача  здійснити виплату позивачу  одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Рішення суду вмотивовано тим, що  щомісячна додаткова грошова винагорода є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні, а  чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.
Оскільки мав місце спір щодо належних позивачеві сум виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, то  норми  ст. 117 КЗпП України  на спірні правовідносини не поширюються, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні частини позовних вимог та у частині стягнення на користь позивача судових витрат з відповідача,  позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. А відтак, відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог в даній частині є незаконною та находиться в протиріччі із усталеною практикою судів вищої інстанції.
Крім того, зазначає, що  суду першої інстанції разом із первісною та уточненою позовною заявою, які були повністю складені представником позивача - адвокатом, були надані докази понесених витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. ордер адвоката (оригінал); договір про надання правової допомоги від 30.10.2019 та додатковий договір від 06.12.2019 року; копія свідоцтва адвоката (оригінал у адвоката); опис витрат на професійну правничу допомогу на підставі ст.134 КАСУ; оригінал квитанції про сплату гонорару адвокату.
Але суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги частково, в описовій частині рішення взагалі не вирішив долю судових витрат та в стягненні навіть частини доведених судових витрат безпідставно відмовив, чим порушив норми матеріального і процесуального права.
Скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року в частині відмови зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку та у стягненні з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, передбачених ст.132 КАСУ; ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати відповідача  виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку та стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені судові витрати, передбачені ст.132 КАСУ (витрати на професійну правову/правничу допомогу); в  іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року залишити без змін.
Відповідач надіслав на адресу суду заперечення, в якому зазначає, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було, оскільки керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Зазначає, що рішення суду виконано в повному обсязі наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.20 року № 2743.  Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду залишити без змін.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що  скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного. 

Щодо вимоги до  відповідача про зобов`язання  виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду в своєї постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила наступне. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що спір стосовно визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні вирішувався саме в цій справі, а на час ухвалення рішення судом першої інстанції остаточний розрахунок з позивачем проведений не був. Отже, підстава для здійснення відшкодування за частиною 2 ст. 117 КАС України (тобто проведення остаточного розрахунку),  на час вирішення судом першої інстанції спору ще не виникла, а тому зобов`язання відповідача до нарахування та виплати такого відшкодування є передчасним.
Крім того, з огляду на викладену правову позицію ВП ВС, слід зазначити, що на момент звільнення позивач не заявляв про наявність спору стосовно розміру одноразової грошової допомоги з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, а тому суд має визначити співмірну суму відшкодування за несвоєчасний остаточний розрахунок з огляду на вищенаведені критерії, зокрема враховуючи розмір простроченої заборгованості, причині затримки розрахунку та інші.
Тому колегія суддів вважає, що  належним способом захисту порушеного права в такому випадку є не зобов`язання до нарахування та виплати, а стягнення з відповідача конкретно визначеної суми відшкодування, вимога про яке може бути заявлена лише після проведення фактичного розрахунку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у задоволенні позову в цій частині відмовив правильно, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині немає.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 252 КАС України питання щодо судових витрат вирішується шляхом ухвалення додаткового рішення.
Таке порушення норм процесуального права не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки питання розподілу судових витрат  фактично не розглянуто судом та рішення в цій частині не було прийнято, а суд апеляційної інстанції  може змінити або скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права лише у випадку, коли воно призвело до неправильного вирішення справи, як це передбачає ч. 2 ст. 317 КС України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. 317, 320, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити  без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 р. у справі № 160/12541/19 залишити  без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
  
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко