ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року	Львів	Справа № 500/2044/20 пров. № А/857/11249/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року в справі №500/2044/20 (суддя Чепенюк О.В., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,- 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №48297650 від 30.01.2017, видану державним виконавцем Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кузівим Н.О., про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 47737,78 грн.
Рішенням від 20 серпня 2020 року Тернопільський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кузіва Н.О. від 30.01.2017 ВП №48297650 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 47737,78 грн.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Бережанський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець чітко виконував вимоги ст.ст. 27, 40 Закону України ,,Про виконавче провадження” (Закон №1404-VIII). 
Так, в ч.5 ст.27 Закону №1404-VIII чітко зазначено підстави, за яких виконавчий збір не стягується.
Відповідно до ч.9 ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Жодної з цих підстав при примусовому виконання виконавчого документа не було, тому державним виконавцем і винесена постанова про стягнення виконавчого збору. 
Крім того, вимогами ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч.1 ст. 37 цього закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Апелянт наголошує, що рішення в добровільному порядку не виконано, а тому дії виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними та такими, що вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права. 
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 25.10.2010 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-9134/2010, зокрема, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ,,Приватбанк” у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №05/08/238МБ від 16.05.2008 - 477377,88 грн (а.с.18-19).
30.07.2015 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Бережанського районного управління юстиції Лабою М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№48297650 з виконання виконавчого листа №2-9134/2010, виданого 17.02.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ,,Приватбанк” у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №05/08/238МБ від 16.05.2008 - 477377,88 грн (а.с.12).
В подальшому, у зв`язку з надходженням на адресу Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області заяви стягувача про повернення виконавчого листа №2-9134/2010 від 17.02.2011 без виконання у зв`язку з повним погашенням заборгованості боржником та виконанням зобов`язань перед банком (а.с.15), постановою державного виконавця ВП    №48297650 від 30.01.2017 повернуто виконавчий документ стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Встановлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 30.01.2020 (а.с.13).
Крім цього, 30.01.2017 державним виконавцем Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кузівим Н.О. винесено постанову ВП №48297650 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 47737,78 грн (а.с.10).
15.02.2017 державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №53410846 з примусового виконання постанови від 30.01.2017 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 47737,78 грн (а.с.11).
Не погоджуючись із постановою ВП №48297650 від 30.01.2017 про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору винесено без реального виконання рішення суду та фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на його примусове виконання, відтак, постанова ВП №48297650 від 30.01.2017 про стягнення з позивача виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
    Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до    закону    підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав    Закон України ,,Про виконавче провадження” № 606-XIV від 21.04.1999 року    (далі - Закон № 606-ХІV) (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №48297650 від 30.07.2015 з виконання виконавчого листа № 2-9134/2010, виданого 17.02.2011 Жовтневим районним судом м.    Дніпропетровська).
Частиною другою    статті 25 Закону № 606-ХІV    встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою    статті 27 Закону № 606-ХІV    у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою    статті 25 цього Закону    для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Приписами частини першої    статті 28 Закону № 606-ХІV    визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою    статті 25 цього Закону    для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір    у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню    чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції з Інформації про виконавче провадження ВП №    48297650 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (а.с.24-26), державний виконавець всупереч вимогам  статті 28 Закону № 606-ХІV  не виніс постанову про стягнення виконавчого збору. 
02.06.2016 ухвалено  Закон України № 1404-VІІІ ,,Про виконавче провадження”, що набрав чинності 05.10.2016 (надалі - Закон України № 1404-VІІІ), частиною сьомою    Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що    виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим    Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим    Законом    виконавчі дії здійснюються відповідно до цього    Закону.
З аналізу зазначеної вище норми слідує, що така вказує на порядок виконання та правове регулювання саме ,,виконавчих дій”, а не ,,виконавчого провадження”. Відтак, з урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата.
Оскільки оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору датована 30.01.2017, суд першої інстанції при вирішенні спору у справі обґрунтовано керувався нормами Закону №1404-VІІІ. 
Так, відповідно до    статті 27 Закону № 1404-VІІІ    виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною другою    статті 27 Закону № 1404-VІІІ    (в редакції, що діяла станом на 30.01.2017) визначено, що    виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута,    повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
В подальшому частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ була змінена згідно із Законом    № 2475-VIII від 03.07.2018 (чинним з 28.08.2018)    слова ,,фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом” замінено словами ,,підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів”.
Разом з тим, станом на дату винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору 30.01.2017 норма  статті 27 Закону № 1404-VІІІ визначала правила стягнення виконавчого збору, за якими виконавчий збір має вираховуватись із розрахунку    10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Наслідки повернення виконавчого документа передбачені статтею 40 Закону №1404-VIII.
Так, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, Законом №1404-VІІІ чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме - постанові про стягнення виконавчого збору, якщо така не винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, повинна передувати постанова про повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження).
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №580/1328/19, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Як вже зазначалося, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Аналогічні норми містить Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5,  розроблена відповідно до Закону України ,,Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”, Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII “Про виконавче провадження” (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Крім того, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції (в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору) регламентовано, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Отже, наведені приписи Інструкції вказують на те, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак, законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.
Водночас при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Суд першої інстанції при цьому обґрунтовано врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, відповідно до яких обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Тобто, за своєю природою виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до його фактичного виконання.
Проте ретельно дослідивши обставини справи, суд першої інстанції правильно встановив, що стягнення за пред`явленим до примусового виконання виконавчим листом №2-9134/2010, виданим 17.02.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, протягом здійснення державним виконавцем виконавчого провадження ВП№48297650 фактично не відбулось, оскільки примусове виконання було припинено за заявою стягувача - Публічного акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про повернення виконавчих листів у зв`язку з повним погашенням позивачем заборгованості за кредитним договором №05/08/238МБ від 16.05.2008. 
Державний виконавець не вчиняв дій, які б призвели до фактичного виконання судового рішення та не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, про що свідчить і відсутність результатів виконання (суми, яку фактично стягнуто) у постанові ВП№48297650 від 30.01.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи та системний аналіз наведених законодавчих норм, колегія суддів погоджується, що у спірних правовідносинах оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору винесено без реального виконання рішення суду та фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на його примусове виконання, відтак, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові ВП №48297650 від 30.01.2017, а отже, така постанова не відповідає вимогам  статті 27 Закону № 1404-VIII, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
При цьому колегія суддів не заперечує, що ст. 27 Закону № 1404-VIII чітко встановлює перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, а ч.3 ст.40 вказаного Закону зобов`язує виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа стягувачеві, якщо виконавчий збір не стягнуто, проте така в частині суми виконавчого збору повинна відповідати 10 % суми фактично стягнутого за виконавчим листом. Саме такими висновками керувався суд першої інстанції та такі в повній мірі відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.     
Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року в справі №500/2044/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 04.12.2020.