КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7899/16                                                  Головуючий 1 інстанція - Ларіонова Н.М.
Провадження № 22-ц/824/6507/2020                          Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
05 листопада 2020 року                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді:             Суханової Є.М.,
суддів:                                   Гуля В.В., Сержанюка А.С.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,- 
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «СТ «Іллічівське» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. В обґрунтування зазначив, що 15 січня 2016 року о 21:00 год. по вул. Набережне шосе у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з.      НОМЕР_1 , під керуванням    ОСОБА_3 , який рухаючись з перевищенням допустимої швидкості в межах населеного пункту при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити,не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н.з.      НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який після того не керовано здійснив зіткнення з автомобілем «Інфініті», д.н.з.      НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року відповідача визнано винним за ст.124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Фольксваген Пассат», д.н.з.      НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з відповідачем, у відповідності до полісу серії №АІ/8996612. 18.01.2016 року позивач звернувся до відповідача ПАТ «СТ «Іллічівське» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, та 02.02.2016 року відповідачу було подано заяву про виплату суми страхового відшкодування. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, а позивачу, як власнику транспортного засобу, завдано збитки, розмір яких відповідно до висновку експертного дослідження № 606 від 15.02.2016 року, становить 127 017,17 грн. 
ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн. Таким чином різниця між лімітом відповідальності страховика і фактичним розміром шкоди складає 39517,17 грн, які позивач просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь. З урахуванням викладеного просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 39 517,17 грн., стягнути з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на свою користь відшкодування за проведення експертизи в розмірі 1 176,00 грн. та пеню за невчасну виплату в розмірі 59,54 грн.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «СТ «Іллічівське» про стягнення матеріальної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки - задоволено.
Стягнутоз  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  матеріальну шкоду в розмірі 39 517,17 грн. Стягнутоз ПрАТ «СТ«Іллічівське» на користь  ОСОБА_2 витрати понесені на проведення судової експертизи в розмірі 1176,00 грн. та пеню за невчасну виплату в розмірі 59,54 грн., а всього - 1 235,54 грн.
Стягнутоз  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 534,50 грн. 
Стягнутоз ПрАТ «СТ«Іллічівське» на користь  ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 16,70 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та увалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Суд не врахував при цьому коефіцієнт зношеності транспортного засобу та втрати товарної вартості. Під час розгляду справи судом не було встановлено відсутність доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на ремонтні роботи по відновленню транспортного засобу, належного позивачу. Також вказав, що суд у порушення вимог закону взяв до уваги висновок експерта Рябченка В.І. , оскільки останній складено російською мовою. Вважає, оскільки позивач одержав від страхувальника суму страхового відшкодування значить він погодився з її розміром. Всупереч нормам закону суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди надав перевагу договору купівлі - продажу від 25.05.2016 року, згідно з яким вартість автомобіля належного позивачу становила 37 500,00 грн., який належним чином завірений не був, до суду було подано лише копію. Суд безпідставно при вирішенні даних правовідносин не взяв до уваги наявний у матеріалах справи Звіт оцінювача ОСОБА_5 №364 У. 
У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача зазначила, що судом  першої інстанції не допущено порушень норм матеріального чи процесуального права., а саме ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка була застосована судом при вирішенні питання щодо фізичного зносу пошкодженого автомобіля належного позивачу. Та обставина, що позивач отримав від ПрАТ «СТ «Іллічівське» страхове відшкодування жодним чином не свідчить про його згоду із розміром збитку.
З урахування викладеного апеляційну скаргу вважає безпідставною, а рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунутоване.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року в частині стягнення з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_2 витрат понесених на проведення судової експертизи в розмірі 1 176,00 грн. та пеню за невчасну виплату в розмірі 59,54 грн., а всього - 1 235,54 грн. та судового збору в розмірі 16,7 грн. не оскаржується, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах його оскарження та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем, як винною особою, повинно бути відшкодовано позивачу шкоду, завдану внаслідок пошкодження його автомобіля під час дорожньо - транспортної пригоди 15 січня 2016 року, яка не покривається страховою виплатою.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 15.01.2016 року о 21:00 год., керуючи автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1 , повул. Набережне шосе в м. Києві, рухаючись з перевищенням допустимої швидкості в межах населеного пункту при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н.з.     НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який після того не керовано здійснив зіткнення з автомобілем «Інфініті», д.н.з.      НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у справі №758/3203/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченогост.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Вказана постанова набрала законної сили.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом(ч.4 ст.82 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного, вина ОСОБА_1 у вчиненні даного ДТП є доведеною та доказуванню не підлягає в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, відповідно, відповідач є винною особою в пошкодженні автомобіля, належного позивачу, та в заподіянні йому майнової шкоди.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У статті 1166 ЦК Українивизначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК Україниджерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Положеннями статті 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК Українишкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.
Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України- відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Судами було достеменно встановлено наявність причинного - наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою водія автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та збитками, які поніс власник автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Такі збитки нанесені позивачу саме внаслідок ДТП, винним у вчиненні якої визнано ОСОБА_1 . 
Отже, водій джерела підвищеної небезпеки (автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 не забезпечив належного контролю за використанням автомобіля, не вжив заходів для запобігання аварійності, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_2 , чим завдав останньому пошкодження, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність.
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське», страховий поліс серії АІ №8996612, з страховим лімітом за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 50 000,00 грн., франшиза - нуль.
Відповідно до Висновку експертного дослідження №606 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 від 15.02.2016 року, складеного експертом Української автомобільної корпорації «УкрАвто» - Рябченко В.І., матеріальний збиток завданий власнику пошкодженого транспортного засобу «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 становить 127 017,17 грн.
Судом встановлено, що 18.01.2016 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» із повідомленням про настання страхового випадку, 02.02.2016 року - із заявою про виплату страхового відшкодування.
29.04.2016 року ПрАТ «СТ «Іллічівське» було перераховано ОСОБА_2 50 000,00 грн. в рахунок виплати страхового відшкодування.
Також судом було достеменно встановлено, що 25.05.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 1632/7442, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 придбав транспортний засіб «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 . 
Ціна транспортного засобу «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 склала 37 500,00 грн. (п.п. 3.1. Договору).
З огляду на те, що страхового відшкодування, виплаченого ПрАТ «СТ «Іллічівське» у розмірір 50 000,00 грн. недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої позивачу відповідачем у результаті дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до вимог статті 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а саме: 39 517,17 грн. (127 017,17 - 50 000 - 37 500,00)
Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено розміру завданого йому матеріального збитку, а суд у порушення вимог прийняв до уваги наданий позивачем висновок експертного дослідження №606, як необґрунтовані та такі, що не підтверджені належними чи допустимими доказами, з огляду на наступне. 
Так, частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» визначено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем на підтвердження своїх заперечень на позов було надано у розпорядження суду Звіт №364 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складений 02.03.2016 року. 
На вимогу суду ПрАТ «СТ «Іллічівське» надано у розпорядження суду копії документів щодо розрахунку матеріального збитку із копією звітів №364 від 10.02.2016 та  №364У від 13.05.2016. 
19 липня 2017 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва було постановлено тимчасово вилучити з ПрАТ «СТ «Іллічівське», як доказ для дослідження судом, оригінал звіту №364 від 02.03.2016 року, складений ФОП ОСОБА_5 (з кольоровими фотографіями), а також оригінал звіту №364  від 16.05.2016 року, складний ОСОБА_5 (з кольоровими фотографіями).
Однак, вказана ухвала суду залишена без виконання у зв'язку із його відсутністю.
У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Отже, в силу наведених норм закону, при визначенні розміру відшкодування збитків з урахуванням сплаченого страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн., суд першої інстанції вірно не взяв до уваги надані відповідачами копії звітів №364 та №364У, визнавши їх неналежними доказами.
Натомість, позивачем було надано у розпорядження суду оригінал Висновку експертного дослідження №606 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 12.02.2016 року, складеного експертом Рябченком В.І. 
Вказаний висновок суд першої інстанції взяв до уваги при визначенні розміру відшкодування збитків, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , які були спричинені останньому внаслідок ДТП, що сталася 15 січня 2016 року. 
Жодних доказів на спростування встановлених у даному висновку обставин, зокрема розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 , апелянтом у розпорядження суду першої інстанції надано не було. Таких доказів не додано і до апеляційної скарги. 
Жодного належного чи допустимого доказу у розумінні закону на підтвердження іншого розміру шкоди, яка заподіяна позивачу пошкодженням його автомобіля з вини ОСОБА_1 останнім не надано. Тим самим, стороною відповідача не спростовані докази позивача.
Посилання ОСОБА_1 на те, що даний висновок складений російською мовою, а тому не є доказом у справі, колегія суддів оцінює критично та відхиляє. Такі твердження апелянта є переоцінкою доказів та невірним тлумаченням норм закону.
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом при визначенні розміру вартості відновлювального ремонту фізичного зносу деталей пошкодженого автомобіля та втрати товарної вартості, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок, з яким погодився Верховний Суд у постанові по справі №686/17155/15-ц від 03.10.2018 року, про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від ліміту страхового відшкодування (страхової виплати).
Відносини між винною особою та її страховиком регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Судом було дотримано вказані вимоги закону. Відтак хибними є доводи апеляційної скарги у тому, що при визначенні розміру вартості відновлювального ремонту експертом не було враховано фізичного зносу деталей пошкодженого автомобіля та втрати товарної вартості, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами справи та Висновком експертного дослідження №606 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_2 від 15.02.2016 року, складеного експертом Української автомобільної корпорації «УкрАвто» - Рябченко В.І.
Доводи апеляційної скарги про необхідність надати докази на підтвердження понесених позивачем збитків суперечать положенням статті 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати такі докази, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком дослідження спеціаліста-автотоварознавця, який відповідачем  ОСОБА_1 не спростовано.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові 22.04.2019 року по справі №761/14285/16-ц.
Також безпідставним є доводи апеляційної скарги щодо доведення позивачем належності розміру отриманого доходу від продажу пошкодженого автомобіля, так як такі вимоги не висуваються нормами матеріального права, і розмір відшкодування шкоди не залежить від отриманого позивачем доходу від продажу автомобіля. 
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 39 517,17 грн., судом першої інстанції було враховано суму страхового відшкодування, виплачену ПрТА «СТ «Іллічівське» та отриманого позивачем від продажу автомобіля доходу, які було обумовлено покупцем і продавцем у договорі. Такий договір у визначеному законом порядку не визнаний недійсним, а відтак суд не ставить під сумнів визначені у ньому сторонами умови та ціну.
Твердження ОСОБА_1 щодо навмисного відчуження позивачем автомобіля третій особі з метою унеможлення проведення експертизи в межах судового розгляду та встановлення дійсного розміру завданого матеріального збитку колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та безпідставі. Такі твердження апелянта є виключно його припущеннями та спростовуються належними та допустими доказами у справі, наданими стороною позивача.
Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення в межах його оскарження, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які посилається  ОСОБА_1 як на підставу для відмови у задоволенні позову в частині його невизнання - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмовити у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому, колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
 
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача ОСОБА_1 . 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції, в частині його перегляду апеляційним судом, є законним та обґрунтованим.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року в частині стягнення з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_2 витрат понесених на проведення судової експертизи в розмірі 1 176,00 грн. та пеню за невчасну виплату в розмірі 59,54 грн., а всього - 1 235,54 грн. та судового збору в розмірі 16,7 грн. не оскаржувалося, а тому його законність та обгрнутованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялася.
 
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині його оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 39 517,17 грн. та 534,5 грн судового збору залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               В.В. Гуль 
 
                                                                          А.С. Сержанюк