ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року	Львів	Справа № 500/1272/20 пров. № А/857/12813/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М. Р.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року (головуючий суддя: Баб`юк П.М., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області   про визнання протиправною та скасування вимоги, –
встановив:

ОСОБА_1 , 01.06.2020 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3365-54 від 06.02.2019 про стягнення з неї 18276,72 грн недоїмки зі сплати єдиного внеску.
Обґрунтовує позов тим, що вимога винесена з порушенням чинних норм права, оскільки  вона не належить до жодної з категорій осіб, визначених статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», як платники єдиного внеску.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року позов задоволено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на те, що позивач зареєстрований та перебуває на податковому обліку як платник єдиного внеску - фізична особа-підприємець, а, відтак, у відповідності до норм п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» повинен сплачувати єдиний соціальний внесок. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
Представник відповідача, 24.11.2020 подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням на території України карантину.
Однак, оскільки сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, їх участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, а відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України їхня неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені такого клопотання.
Крім цього, нормами КАС України, сторонам та їхнім представникам, надано можливість брати участь в судових засіданнях перебуваючи поза межами приміщення суду, однак таких клопотань щодо такої участі заявлено не було.
Також, 24.11.2020 подано клопотання про відкладення слухання справи ОСОБА_2 , однак у зв`язку з тим, що у вказаної особи не має документів, які підтверджують повноваження на представництво позивачки у суді апеляційної інстанції, суд не бере до уваги вказане клопотання.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована (РНОКПП НОМЕР_1 ) як фізична особа - підприємець 05.10.1995, види діяльності: КВЕД.52 роздрібна торгівля, ремонт побутових виробів та предметів особистого вжитку; КВЕД.52.62 роздрібна торгівля з лотків та на ринках, що підтверджується витягом із ІС Податковий блок.
Відповідно до постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 у справі № 819/2675/15 задоволено позов Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області та припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань записів щодо ОСОБА_1 не знайдено (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 01.06.2020).
Також, встановлено, що позивачка працює провідним інженером - гідротехніком відділу з управління інфраструктурою Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області з 04.11.2015, що підтверджується довідкою № 824 від 09.07.2020. 
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн, у зв`язку з чим, Головне управління ДФС у Тернопільській області сформувало та надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 № Ф-3365-54 про сплату заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 18276,72 грн. 
Зазначену вимогу про сплату боргу (недоїмки) надіслано позивачу 13.02.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та повернута позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання 16.03.2019.
Надалі, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 № Ф-3365-54 відповідачем подано до примусового виконання до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. У зв`язку із чим, 10.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вимоги  від 06.02.2019 № Ф-3365-54 про сплату заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 18276,72 грн боржником ОСОБА_1 та 23.01.2020 постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП № 60826396.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період, за який винесена спірна вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне
Підпункт  14.1.195  п.  14.1  статті.  14 ПК України  дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно п. 2 ч. 1  ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до  ст. 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом  визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 4   Закону № 2464-VI,  платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;   фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1  ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч. 5   ст. 8 Закону № 2464-VI,   єдиний внесок для платників, зазначених у   статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної   статтею 7 цього Закону   бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до ч. ч. 2, 3   ст. 9 Закону № 2464-VI,   обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього   Закону   нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього   Закону   нараховується єдиний внесок.
За приписами ч. 4   ст. 25 Закону № 2464-VI,   орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності   статусу фізичної особи-підприємця,  Законом № 2464-VI  не врегульовано.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм  Закону № 2464-VI  щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 у справі № 819/2675/15, яка набрала законної сили 09.10.2015, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, сформованого 01.06.2020 (а. с. 7), в реєстрі не знайдо записів про ОСОБА_1 , як фізичну особу-підприємця.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем прийнято спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) за несплату ОСОБА_1 єдиного внеску за період з 2017-2018 роки.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5), зокрема, індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (а. с. 54-58), у вище вказані періоди, позивачка працювала у Регіональному офісі водних ресурсів Тернопільської області і саме Регіональний офіс водних ресурсів Тернопільської області був страхувальником та здійснював сплату єдиного внеску, зокрема, у період роботи позивачки з 2017-2018 роки. 
Крім цього, позивач в період з 04.11.2015 по теперішній час працює провідним інженером - гідротехніком відділу з управління інфраструктурою Регіонального офісу водних ресурсів у Тернопільській області, що підтверджується довідкою № 824 від 09.07.2020 (а. с. 53).
Таким чином, доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що у спірні періоди   ОСОБА_1 була найманою працівницею, оскільки працювала у Регіональному офісі водних ресурсів Тернопільської області і саме роботодавець, у період за який сформовано спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки), сплачував за позивачку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах визначених чинним законодавством.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, а вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску Головного управління ДПС у Тернопільській області № Ф-3365-54 від 06.02.2019 підлягає скасуванню, оскільки сплату єдиного соціального внеску за спірний період, за позивачку здійснював роботодавець - Регіональний офіс водних ресурсів Тернопільської області.
Апеляційна скарга Головного управління ДПС у Тернопільській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 17 липня 2020 року у справі № 500/1272/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 27.11.2020.