ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5481/20                                                                      

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Кондрат Л.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року, суддя Келеберда В.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання незаконними та скасування постанов,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 185  414,36 грн від 06.11.2019 року, винесену в межах виконавчого провадження 52627511 головним державним виконавцем Святошинського РВ ДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Київ Маціборук В.О.;
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1  500,00 грн від 06.11.2019 року, винесену в межах виконавчого провадження 52627511 головним державним виконавцем Святошинського РВ ДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Київ Маціборук В.О.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що в рамках виконавчого провадження № 52627511, яке відкрито відповідачем на підставі виконавчого листа № 2/756/65/14, виданого Оболонським районним судом м. Києва 18.06.2014, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кей-Колект" боргу у розмірі 1  854   143,64 грн, головним державним виконавцем Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук В.О. винесено постанову від 06.11.2019 року про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 185414,36 грн та постанову від 06.11.2019 року про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1500 грн. Проте, як зазначає позивач, в рамках виконавчого провадження № 52627511 відповідачем фактично повернуто стягувачу 1  150  708 грн, а тому сума виконавчого збору повинна бути пропорційною до фактично стягнутої суми боргу, а витрати на проведення виконавчих дій також не підтверджені відповідними документами.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №2540/3203/18, оскільки вона надає тлумачення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року. Також відповідач зазначає, що у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення прав дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження» викладено у новій редакції і тепер розмір виконавчого збору розраховується не від фактично стягнутої суми, а від суми, які підлягає стягненню.
Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2016 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову від 11.10.2016 року, якою постановлено відкрити виконавче провадження № 52627511 з виконання виконавчого листа № 2/756/65/14 від 18.06.2014 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення боргу за споживчим кредитом у розмірі 1   854  143,64 грн з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", та стягнути з боржника виконавчий збір 185414,36 грн.
У рамках виконавчого провадження № 52627511 відповідачем прийнято постанову від 25.06.2019 року про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на нерухоме майна - домоволодіння, що складається з житлового будинку 90,8 кв. м. загальної площі та земельної ділянки 0,1194 га, кадастровий номер 3210945600:01:051:0014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 .
У подальшому відповідачем вжито всіх необхідних заходів для реалізації арештованого майна боржника, шляхом проведення електронних торгів.
Листом від 10.10.2019 року Державне підприємство "Сетам" повідомило Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про те, що електронні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", скориставшись своїм правом, звернулось до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою від 10.10.2019 року, в якій просило залишити за стягувачем ТОВ "Кей-Колект" нереалізоване (іпотечне) майно: житловий будинок (загальна площа 90,8 кв.м.) та земельна ділянка площею 0,1194 га кадастровий номер 3210945600:01:051:0014, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем прийнято постанову від 17.10.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якої передано стягувачу ТОВ "Кей-Колект" в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2/756/65/14 від 18.06.2014 року, виданого Оболонським районним м. Києва, наступне майно: житловий будинок (загальна площа 90,8 кв.м.) та земельна ділянка площею 0,1194 га кадастровий номер 3210945600:01:051:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 .
Відповідно до акта про передачу предмету іпотеки стягувачу у рахунок погашення боргу, затвердженого 17.10.2019 року начальником Святошинського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сувало М.С., вартість майна на момент проведення електронних торгів становила 1  150  708, 00 грн.
У подальшому на підставі заяви ТОВ "Кей-Колект" відповідачем прийнято постанову від 06.11.2019 року ВП № 52627511 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Також 06.11.2019 року головним державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацібурок В.О. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 185414,36 грн на підставі якої відкрито виконавче провадження № 60870717.
Окрім того, 06.11.2019 року головним державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мацібурок В.О. винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та постановлено стягнути з ОСОБА_1 1500 грн, на підставі якої відкрито виконавче провадження № 60870830.
Вважаючи постанову про стягнення виконачого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження протиправнми та такими, що прийняті з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правоу оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:
1.1. за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
1.2. у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
1.3. якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
1.4. за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
1.5. у разі виконання рішення приватним виконавцем;
1.6. за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404 - VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Як убачається із матеріалів виконавчого провадження, в рамках виконавчого провадження № 52627511 державним виконавцем були проведені виконавчі дії, в результаті яких стягувачу ТОВ "Кей-Колект" в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2/756/65/14 від 18.06.2014 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва, передано нерухоме майно - домоволодіння, що складається з житлового будинку 90,8 кв. м. загальної площі та земельної ділянки площею 0,1194 га, кадастровий номер 3210945600:01:051:0014, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, смт. Ворзель, вул. Мічуріна, 9. 
Відповідно до звіту про оцінку вказаного нерухомого майна, станом на 13.08.2019 року його ринкова вартість становила 1 150 708 грн.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також те, що державним виконавцем було передано стягувачу нерухоме майно вартістю 1 150 708 грн, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі в розмірі 185414,36 гривень.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 1340/5053/18 та від 29 жовтня 2020 року.
Щодо вимоги позивча про визнання протиправною та скасування постанови від 06.11.2019 року про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1500 грн, то колегія суддів вважає, що дана вимога також підлягає задоволенню, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких документів, які підтверджують той факт, що сума витрат, понесених під час приведення виконавчих дій становить саме 1500 грн, а відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних витрат.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року, оскільки рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 287, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.