КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А 
 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И 
26 листопада 2020 року                                                                                          м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи  № 356/417/17                                              
Апеляційне провадження №22-ц/824/7589/2019
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого           Іванченко М.М.
суддів:                      Білич І.М., Коцюрби О.П.
при секретарі:          Гордієнко О.В
 
розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини 
                                                                                                   
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
 
на заочне рішення  Березанського міського суду Київської області ухваленого 16 серпня 2017 року в приміщенні суду під головуванням судді Капшученко І.О., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернулась до Березанського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання її онуки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 13 жовтня 2010 року між її сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано шлюб, від якого вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .  Вказує, що рішенням апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року визначено місце проживання ОСОБА_3  з відповідачем у м. Березань Київської області. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року матір дитини ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав.
Посилаючись на те, що з 24 лютого 2017 року її неповнолітня онука ОСОБА_3  за згодою відповідача проживає у неї у місті Києві, відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, участі у вихованні дитини не бере, не надає їй матеріальної допомоги, позивач для найкращого забезпечення інтересів дитини, просила визначити її місце проживання разом з нею без зазначення адреси місця проживання.
 Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві, служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини - задоволено.
Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з бабусею ОСОБА_1 за місцем проживання останньої: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
 Посилається на те, що  рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що рішенням апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року визначено місце проживання його дочки ОСОБА_3  разом з ним, він не позбавлений батьківських прав щодо його дочки, а тому вважає, що суд першої інстанції при визначенні її місця проживання разом з позивачем, яка є бабою ОСОБА_1 , невірно застосував норми СК України. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що він проживає разом зі своєю дочкою з 2012 року, за цей час до нього не було зауважень з боку Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області. Також зазначає, що не має загрози виселення його з будинку, в якому він проживає з 2007 року, оскільки договір оренди будинку укладений ним до 2025 року. У даному будинку є всі умови для проживання неповнолітньої дочки, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 18 вересня 2017 року. Зазначає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач проживає зі своїм чоловіком у гуртожитку та вони не мають права власності на нього.
Постановою Апеляційного суду Київської області від  від 29 березня 2018 року заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наділені лише батьки дитини, між якими може виникнути спір щодо місця проживання останньої. Баба та дід у передбачених законом випадках мають право лише заявити вимоги про відібрання дитини від батьків або одного з них та передачу їм дитини, тому позовні вимоги баби до батька дитини про визначення місця проживання онуки з бабою є безпідставними.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 березня 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи судове рішення апеляційного суду касаційний суд вказував на те, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, не визначився із наявністю або відсутністю підстав для застосування положень частини третьої статті 161, частини першої статті 170 СК України, у зв`язку із чим формально підійшов до розгляду справи, не проаналізував інтереси дитини та фактично залишив спір між бабою і батьком дитини не вирішеним.
Також при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно звернути увагу на зміст положення статті 9 Конвенції про права дитини, відповідно до якого держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
При цьому суду необхідно врахувати, що позбавлення батьківського піклування з боку матері дитини внаслідок позбавлення її батьківських прав, за умови належного виконання батьком дитини своїх обов`язків по відношенню до дитини та за відсутності підстав для відібрання або її передачі, саме по собі не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з бабою (дідом).
Відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.
Представник третьої особи служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін. Вказує, що протягом тривалого часу вона займається даною сім`єю і неодноразово спілкувалась із  ОСОБА_3 , яка вказувала на небажання проживати із батьком та його новою родиною, оскільки вони її ображають, батько перестав піклуватись про неї.
 Третя особа служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області   не з`явилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від неї надійшло клопотання про розгляд даної справи за відсутності її представника.
Тому з урахуванням положень, ст.372 ЦПК України, суд вбачає за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказував, що позивач створила всі умови для проживання, виховання та розвитку неповнолітньої ОСОБА_3 , а виняткових обставин у розумінні положень частини другої статті 160, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, статті 3 Конвенції про права дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з бабусею, не встановлено.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які 13 жовтня 2010 року розірвали між собою шлюб.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року при вирішенні спору між батьками дитини щодо визначення її місця проживання, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3  з її батьком відповідачем.
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 7 червня 2016 року мати дитини - ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
Згідно висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 липня 2017 року № 102/04/31-6498 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3  з її бабусею ОСОБА_1 .У цьому висновку зазначено, що дитина проживає з бабою у м. Києві з лютого 2017 року.
Згідно із актів обстеження житлових умов  від 29 червня 2017 року та від 18 вересня 2017 року, сторонами  створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини,  виховання дитини (а.с.61, 125 том 1).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 3статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачем, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.  
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Разом з тим, частиною третьою статті 161 СК України передбачено, що якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.
Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Як вказав Верховний  Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові  від 4 березня 2020 року по даній справі, враховуючи положення ч.1,2 ст.55 Конституції України, ч.1 ст.4 ЦПК України слід зазначити, що баба також має право на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання своєї онуки.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має правових підстав для звернення із даним позовом до суду є необґрунтованими.
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказував, що на те, що ОСОБА_1 та її чоловік силоміць відібрали у нього дочку. Позивач настроює дитину проти нього. Пояснив, що не має контактного номеру телефона дочки. Зі святами не вітав, оскільки всі його подарунки бабуся спалить. 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що в даній категорії справ у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків, в даному випадку бабусі та батька.
Статтею 12 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У суді апеляційної інстанції з`ясовано думку дитини ОСОБА_3 , яка вказувала на те, що вона з лютого 2017 року проживає разом з бабусею ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_6 спочатку за згодою батька переїхала до бабусі тимчасово, оскільки батько пообіцяв, що розійдеться з ОСОБА_7 , але він цього не зробив, тому дівчинка лишилась проживати з бабусею, яка приділяє їй увагу, піклується та дбає про неї, виховує її.  Вказувала, що відвідує гуртки, має багато друзів. Пояснювала, коли батько з`явився до школи він посварився з директором, лаявся але до неї ( ОСОБА_3 ) не підійшов.  Щодо батька також вказувала на те, що не бажає з ним проживати, оскільки він їй не приділяє уваги не піклується про неї, ображає її та дозволяє ображати своїй новій цивільній дружині та її сину. Зауважувала, що спочатку коли батько почав проживати зі своєю цивільною дружиною вона зраділа, оскільки думала, що ОСОБА_7 замінить їй матір, але з часом вона почала її ображати. Не готувала їй їжу, бувало не пускала ОСОБА_3 до дому до поки не прийде батько з роботи. Дівчинка при цьому пояснювала, що вона самостійно готувала собі їжу. Крім того, вказувала, що нещодавно написала батькові смс повідомлення, проте він на нього не відповів та зі святами не вітає хоча має таку можливість.
Згідно наявної в матеріалах справи копії відповіді Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №152 з поглибленням вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва на інформаційний запит №348 від 3 жовтня 2019 року, ОСОБА_3 навчається на достатньому рівні, бабуся та дідусь допомагають їй підтримують у навчанні, відвідують батьківські збори. Батько ОСОБА_2 жодного разу не звертався і не цікавився, як навчається його дочка (а.с. 77 том 3).
З наявного в матеріалах справи висновку Міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу КМР  № 133 від 05 липня 2018 року вбачається, що батька дитини запрошувалось на зустріч із психологом центру, проте він не бажав співпрацювати з центром, оскільки вважає це недоцільним. Також, за результатами психологічної роботи зроблено наступні висновки: ОСОБА_3 - дуже доброзичлива, миролюбива, товариська дівчинка, яка готова завжди надати підтримку своїм друзям. Пізнавальна сфера її розвинена. На момент діагностики емоційний стан стабільний та спокійний. Визначено надійну форму прив`язаності до бабусі, її чоловіка та тітки ОСОБА_10 , яких дівчинка вважає своєю сім`єю. ОСОБА_3 розповідала, що з ними їй добре, вона відчуває піклування, турботу та підтримку. Щодо батька діагностується уникаюча форма емоційної прив`язаності та небажання з ним проживати і спілкуватися в даний період часу. У дівчинки діагностується пошук стійкого та стабільного положення та потреба у захисті (а.с. 150 -151, том 2).
Згідно наявних в матеріалах справи доказах батько ОСОБА_2 неодноразово звертався до різний органів та інстанцій щодо повернення своєї дочки, проте такі докази не свідчать про те, що ОСОБА_3 відібрана від батька  та силоміць утримується бабусею та не бажає з нею проживати. ОСОБА_2 не надано жодного доказу, які б свідчили про те, що між ним та дочкою існує взаємопорозуміння та те, що дочка бажає проживати з ним, що батько намагається налагодити психоемоційний зв`язок з дочкою.
Апеляційний суд вважає, що визначення місця проживання ОСОБА_3 з бабусею відповідає бажанням та інтересам дитини, оскільки у неї протягом з лютого 2017 року склався сталий порядок проживання з бабусею та зміна такої обстановки може призвести до психоемоційного порушення стану дівчинки. Судом достеменно встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 на даний час проживає у належних умовах, отримує належне піклування та догляд. 
При цьому апеляційний суд вважає висновок Деснянської РДА в м. Києві (органу опіки та піклування) №102-/04/31-6498 від 21 липня 2017 року про доцільність проживання дитини з ОСОБА_1  наданий виключно  в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , а тому приймається судом, а відтак відсутні підстави вважати, що  він є недостатньо обґрунтованим або  суперечить інтересам дитини.
Отже з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що для забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі неповнолітньої ОСОБА_3 необхідно визначити її місце проживання разом із бабусею.
Так, касаційний суд скасовуючи постанову Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2018 року вказував не необхідність з`ясування думки органу опіки та піклування Березанської міської ради Київської  області, проте апеляційний суд позбавлений такої можливості, оскільки на неодноразові виклики у судові засідання представник опіки та піклування Березанської міської ради Київської  області не з`явився, обмежившись направленням листів про розгляд справи у відсутності представника служби.
Посилання апеляційної скарги на те, що у позивача відсутні належні житлові умови для проживання неповнолітньої ОСОБА_3 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 29 червня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох кімнат, для дитини створено умови щодо належного утримання та виховання, а саме в наявності окреме спальне ліжко, місце для навчання, телевізор, необхідний одяг, іграшки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку учасник справи повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Відповідно до п.3 ч. 3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач вказував на те, що в матеріалах справи відсутні докази  його належного повідомлення про розгляд  справи в суді першої інстанції. Таким чином він був позбавлений можливості надати свої заперечення та докази, які б могли бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Проте апеляційний суд вважає такі посилання скаржника необґрунтованими оскільки згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію ухвали про відкриття провадження по даній справі та копію позовної заяви  отримано дружиною ОСОБА_2 (а.с. 28 том 1), що в силу положень ст.130 ЦПК України є належним повідомленням про дану справу, а відтак відсутні підстави для скасування рішення суду на підставі п.3 ч. 3 ст.376 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.
Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389  ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення  Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 2 грудня 2020 року.
 
Головуючий суддя:
 
Судді: