ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 260/420/20 пров. № А/857/9051/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Матковської З.М., 
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року, ухвалене суддею Іванчулинець Д.В. у м.Ужгороді Закарпатської області о 14:47, повний текст якого складено 01 липня 2020 року, у справі № 260/420/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
                                                      ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів – Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив:
- визнати відмову Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності звільненому з військової служби в запас 22.08.2019 ОСОБА_1 протиправною;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Адміністрацію Державної прикордонної служби України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у разі часткової втрати працездатності відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та п. 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, як військовослужбовцю, що отримав захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності в розмірі 40% без встановлення йому інвалідності, на підставі поданої військовослужбовцем 20.11.2019 до Військової частини НОМЕР_1 (вхідний № К-75) заяви та доданих до неї документів; 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати звільненому з військової служби в запас 22.08.2019 ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік виходячи з грошовою забезпечення станом на день звільнення з військової служби, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити звільненому з військової служби в запас 22.08.2019 ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 22.08.2019 по 18.02.2020 включно в сумі 118207,57 грн.
При цьому просив суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі, встановивши відповідачам місячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили для виконання рішення суду та подачі суду звіту про таке виконання.     
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати звільненому з військової служби в запас 22.08.2019 ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошовою забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 22.08.2019 по 18.02.2020 включно в сумі 118 207,57 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач та Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
Позивач просить просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 та Адміністрації Державної прикордонної служби України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у разі часткової втрати працездатності відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та п.7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, як військовослужбовцю, який отримав захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності в розмірі 40% без встановлення йому інвалідності, на підставі поданої військовослужбовцем 20.11.2019 до Військової частини НОМЕР_1 (вхідний № К-75) заяви та доданих до неї документів та ухвалити нове, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.
Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати звільненому з військової служби в запас 22.08.2019 ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошовою забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 22.08.2019 по 18.02.2020 включно в сумі 118 207,57 грн просить змінити в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначивши про стягнення за час затримки суми в розмірі 38466 грн, обгрунтовуючи цю вимогу тим, що задоволена судом до стягнення сума не відповідає принципу пропорційності.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів відповідачів на апеляційну скаргу позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 03 липня 2015 року позивач отримав статус і посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 . 
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 серпня 2019 року № 285-ОС підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас.
22 серпня 2019 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт, яким просив нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Крім того, 20 листопада 2019 року позивач звернувся із заявою на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 у зв`язку із втратою професійної працездатності на 40 %.
Листом Чопського прикордонного загону від 21.01.2020 позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України “про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у зв`язку з відсутністю факту поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.   
Позивач, вважаючи відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності та бездіяльність щодо ненарахування та невиплати звільненому з військової служби в запас протиправними, звернувся до суду за захистом порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
 Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Спірні правовідносини виникли, зокрема з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопад 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року                     № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:                                    1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (№Пз/9901/4/19).
Водночас, відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-XII від 21.10.1993 та Законі України «Про оборону України" № 1932-XII від 06.12.1991  (далі - Закон № 3543-XII та Закон №1932-XII відповідно).
Так, в розумінні ст. 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено термін «особливий період», як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону № 3543-XII мобілізація – це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:                                    1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону                  №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.
Позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2019 роках, а отже набув право при звільненні з військової служби у запас позивач на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
На час прийняття наказу № 285-ос від 22.08.2019, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2015-2019 роки.
Однак, в ході розгляду даної адміністративної справи було встановлено, що 05 березня 2020 року начальником Чопського прикордонного загону видано наказ № 98-ос “Про внесення змін до наказу “Про особовий склад” від 22 серпня 2019 року ”№ 285-ос”, яким п.2.1 в частині виключення позивача зі списків прикордонного загону та всіх видів забезпечення доповнено абзацом наступного змісту: “Відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України “про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” виплатити грошову компенсацію за 70 невикористаних днів додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік”.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
При наданні правової оцінки в наведеній частині позовних вимог враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Також, колегією суддів враховано висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Щодо доводів позивача про протиправність відмови Військової частини НОМЕР_1 та Адміністрації Державної прикордонної служби України в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності, колегія суддів зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Судом встановлено, що позивачем до заяви від 20.11.2019 про виплату одноразової грошової допомоги, поданої на ім`я начальника Чопського прикордонного загону (Вх. №К-75 від 20.11.2019), було додано: копію внутрішнього паспорту; копію ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про хворобу (ВЛК) № 290/600 від 09.08.2019; нотаріально засвідчену копію довідки Ужгородського обласного МСЕК про результати вивчення втрати професійної працездатності у відсотках АГ № 0019320 від 12.11.2019 .
У пунті 12 свідоцтва про хворобу № 290/600 від 09.08.2019, виданого ВЛК Військово-медичного клінічного центру м. Львів, зазначено: “Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби”.
Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0019320 від 12.11.2019 № 140 - ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 40%, причина втрати професійної працездатності - захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби, дата встановлення страхового випадку - 09.08.2019.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 
За пунктом 7 частини 2 цієї статті одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 pоку №975 (далі - Положення № 975), у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від: 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Пунктом 2 Положення № 975 визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Так, ст. 24 Закону № 2232-XII врегульовано початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Час та місце виконання обов`язків військової служби.
Зокрема, за визначенням наведеним у частині третій цієї статті визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч. 4 військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
З симтемного аналізу положень ст. 24 Закону № 2232-XII слідує, що визначення “під час проходження військової служби” є більш широким та включає в себе і час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 1 Глави 12 “Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у військовослужбовців та колишніх військовослужбовців зі службою у Держприкордонсдужбі” Розділу III “Медичний огляд ВЛК” Положення про проходження медичного огляду у Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 06.05.2009 р. № 333 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України 15.08.2016 р. № 804), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2009 р. за № 570/16586 передбачено в яких формулюваннях приймаються постанови BЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв, оскільки саме формулювання, занесене у постанову BЛК за результатами встановлення причинного зв`язку захворювання визначає у майбутньому настання різних правових наслідків.
Враховуючи викладене, суд вважає, що підставою для виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності є дотримання сукупності умов: отримання військовослужбовцем захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби та встановлення причинного зв`язку захворювання військовослужбовця із виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності.
Оскільки доказами, наданими позивачем на розгляд суду, підтверджується причинний зв`язок “Захворювання ТАК, пов`язані з проходженням військової служби”, однак за п. 7 ч. 2 ст. 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та п. 7 Положення від 25.12.2013 № 975 підставою для отримання позивачем одноразової грошової допомоги є втрата працездатності в результаті захворювання “під час виконання обов`язків військової служби”, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності внаслідок захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби.
Щодо вимоги позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення з військової служби в період з 22.08.2019 по 18.02.2020  включно в сумі 118207,57 грн, колегія суддів зазначає наступне.
22.08.2019 позивач звернувся із рапортом до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Непроведення відповідачем розрахунку при звільненні зумовило звернення позивача до суду про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з дати звільнення по дату звернення до суду з адміністративним позовом.
Після винесення наказу №98-ос начальником Чопського прикордонного загону, яким п.2.1 наказу «Про особовий склад» від 22.08.2019 №285-ос в частині виключення позивача зі списків прикордонного загону та всіх видів забезпечення доповнено абзацом, яким наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 70 невикористаних днів додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік, 12 березня 2020 року Чопським прикордонним загоном направлено платіжне доручення №488 на адресу Управління державної казначейської служби України в Ужгородському районі, яке було оплачено 13 березня 2020 року, що підтверджується матеріалами справи.
Серед сум, які оплачені, також здійснено оплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік у сумі 38 487,89 грн.
Тобто повний розрахунок з позивачем проведено 13.03.2020.
На спростування доводів позивача на протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невчасної виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, Чопський прикордонний загін покликається на те, що кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби у 2015-2019 роках не було передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за відпустки як учасникам бойових дій.
Проте, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не проведення повного розрахунку при звільненні є протиправною бездіяльністю з боку відповідача.
Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - частина 1 ст. 117 КЗпП України.
Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку,- наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в день виключення позивача із списків частини (22.08.2019) не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік. На підставі наведеної обставини обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.
Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.
Так, з врахуванням положень зазначеного вище Порядку та даних наявної в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 № 10 від 21.01.2020 про отримане грошове забезпечення, зокрема, за два останні місяці перед звільненням, суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, правильно визначив середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.08.2019 по 18.02.2020 (181 день), виходячи з розрахунку 39837,91 грн/61 календарний день служби та обрахував середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 118207,57 грн.
Покликання скаржника на порядок виділення та поступлення бюджетних коштів для виплати компенсації, інші процедурні питання не підлягають дослідженню судом, оскільки позивач не є учасником таких відносин, а останні виходять за межі даного позову.
При цьому, обґрунтування неможливості виплати відповідачем такої компенсації в день звільнення відповідними законодавчими нормами не може братися до уваги, оскільки тривалий і багатоскладовий процес виділення бюджетних коштів не може заперечувати право особи на своєчасний розрахунок з ним при звільненні з публічної служби.
Тому, у спорі, що розглядається, суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.
Проте, такі докази відповідач не надав ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача у цій частині, оскільки грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки позивачу не виплачено  в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Відповідно до частини першоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуальногозакону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає. Доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції.
Також з огляду на положення ст.382 КАС України суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення у справі.
Слід зазначити, що частина 2статті 246 КАС Українине містить вимог до резолютивної частини рішення суду щодо зазначення встановленого судом строку для подання звіту про виконання цього рішення.
Крім того правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17.
В своєму ж клопотанні про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що рішення суду у даній справі буде відповідачем тривалий час не виконане, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання встановлення судового контролю за виконанням рішення судом першої інстанції не допущено порушення вимог ст.382 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №260/420/20 – без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	З. М. Матковська  	
Постанова складена в повному обсязі 15.10.2020.