Постанова  
Іменем  України
 
27 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 289/407/17
провадження № 61-938св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 вересня 
2017 року у складі судді Невмержицького І. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: 
Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - 
ПАТ КБ «ПриватБанк»), про визнання кредитного договору недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2007 року між ним та 
ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZRZOAE00003978 за умовами якого, банк надав йому кредит у розмірі 18 844,52 доларів США з кінцевим терміном повернення до 18 червня 2012 року. 
Згідно з пунктом 7.1 згаданого кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати щомісячний платіж у сумі 355,15 доларів США для погашення кредиту. Зазначав, що вказаний кредитний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, ним добросовісно та у визначені строки вносились відповідні платежі і станом на 26 квітня 2011 року він сплатив 19 406,23 доларів США, тобто виплачена сума перевищує суму наданого кредитного договору. Однак, на його думку, при укладенні зазначеного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» фактично було приховано інший правочин, а саме - договір позики речей у розмірі 18 844,52 доларів США. 
Текст спірного договору суперечить частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, вважав, що в кредитному договорі зобов`язання позичальника виражене в іноземній валюті, а не в гривні, а тому умови договору є несправедливими та незаконними, так як на території держави Україна єдиним законним платіжним засобом є гривня.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір № ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року удаваним правочином та недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 13 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України  (далі - НБУ)
від 10 травня 2007 року № 168, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації. Позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що кредитний договір укладено сторонами 19 червня 2007 року і на час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів у іноземній валюті, що спростовує доводи позивача про те, що умови договору є несправедливими та незаконними.
Крім того, при підписанні спірного договору сторони досягли всіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Також позивач після підписання договору та отримання коштів виконував його умови і лише в березні 
2017 року, майже через десять років після отримання кредиту, звернувся з цими вимогами про визнання кредитного договору недійсним.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, враховуючи, що на момент укладення кредитного договору банк мав генеральну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, а індивідуальної банківської ліцензії законом не вимагалося, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору удаваним правочином та визнання його недійсним. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, 
 ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що кредит ним було сплачено достроково у повному обсязі, а тому підрахувавши сплачені кошти, він виявив порушення при розрахунках банку і звернувся до суду за захистом своїх прав. Розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі представників сторін. Крім того, вказаний договір був укладений з порушенням прав споживача, оскільки включав несправедливі умови договору, які порушують баланс прав і обов`язків між кредитором і позичальником. 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZRZOAE00003978, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 18 844,52 доларів США.
За умовами пункту 1.1. вказаного кредитного договору визначено, що банк взяв на себе зобов`язання надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором визначені в 
розділі 7 цього договору.
У пункті 7.1. кредитного договору зазначено: строк кредитування - 19 червня 2007 року по 18 червня 2012 року; мета кредитування - 14 800,00 доларів США на купівлю автомобіля; 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2 та у розмірі 3 237,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 вказаного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишків заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 цього договору. Періодом сплати вважати період з «01» по 
«07» число кожного місяця.
Погашення заборгованості визначено в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Пунктом 3.4. вказаного кредитного договору визначено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому проценти розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 
У статтях 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
Згідно зі статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 
1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.
Встановлено, що на час укладення оспорюваної угоди ПАТ КБ «ПриватБанк» мав генеральну ліцензію від 19 березня 1992 року № 22 та дозвіл Національного банку України від 19 березня 1992 року № 22-2 на здійснення операцій з валютними цінностями, що позивачем не спростовано. 
16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.
За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Судами встановлено, що кредитний договір укладено сторонами 19 червня 2007 року і на час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів у іноземній валюті. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що на час укладення спірного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання кредитів в іноземній валюті. Позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме 
ПАТ КБ «ПриватБанк», який мав право на видачу такого кредиту, що підтверджується наявною у нього банківською ліцензією, отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням спірного договору. Крім того, позивач надалі схвалив ці договори, так як вносив платежі на погашення кредитної заборгованості, не ставлячи під сумнів самі умови кредитного договору, який підписаний обома сторонами. 
При цьому суди вірно застосували відповідні положення ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14, 
від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, провадження № 14-422цс18.
Щодо умов вказаного кредитного договору щодо сплати комісії та винагороди за надання фінансового інструменту та моніторингу, до відповідно до інформації є Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 289/545/17 залишено без змін рішення Апеляційного суду Житомирської області 
від 23 листопада 2017 року зі зміною мотивів, викладених у цій постанові. Зокрема зазначено, що положення спірного кредитного договору 
від 19 червня 2007 року про сплату позичальником на користь банку платежів, визначених у пунктах 6.2, 7.1 договору, є нікчемними.
Доводи касаційної скарги про неповідомлення представника позивача про розгляд справи судом першої інстанції спростовуються наявністю у матеріалах справи розписки представника позивача - ОСОБА_2 про повідомлення про розгляд справи на 25 травня 2017 року (а. с. 26). 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 13 вересня 2017 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович