ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/18307/16
адміністративне провадження № К/9901/21266/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Шевцової Н.В., 

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного  територіального управління юстиції у м.Києві,  Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Р.О.,  третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві  , ОСОБА_2  , ОСОБА_3 , провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року (суддя Келеберда В.І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року (головуючий суддя - Губська О.А., судді: Парінов А.Б., Ключкович В.Ю.) у справі № 826/18307/16.

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Р.О., Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльності щодо незабезпечення переважного права позивача перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_3 , а саме:  квартири АДРЕСА_1 , визнання протиправними дій щодо передачі майна боржника ОСОБА_3 , а саме:  квартири АДРЕСА_1 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання вчинити дії щодо поновлення порушених прав позивача шляхом скасування постанов про передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу частини квартири АДРЕСА_1 , скасування акту та інших документів складених за фактом такої передачі в частині набуття права власності на вказане майно.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить їй (позивачу) та ОСОБА_3 (син), проте в порушення прав позивача як співвласника квартири визначених ст. 362, 364, 366 Цивільного кодексу України,  квартири АДРЕСА_1 без виділу частки в натурі та незабезпечення переважного права позивача на купівлю зазначеної частини вказаної квартири, відповідачами передано на реалізацію та, в подальшому, передано стягувачу в рахунок погашення боргу.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Р.О., Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльності щодо незабезпечення переважного права позивача перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , визнання протиправними дій щодо передачі майна боржника ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання вчинити дії щодо поновлення порушених прав позивача шляхом скасування постанов про передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу  частини квартири АДРЕСА_1 , скасування акту та інших документів складених за фактом такої передачі в частині набуття права власності на вказане майно.
Суд вказав, що позивач не є стороною спірного виконавчого провадження, а відтак до спірних правовідносин застосовується строк визначений ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, а не приписи ст.181 КАС України.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року позов було задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_1 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_3 , а саме:  квартири АДРЕСА_1 .
Визнано протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо передачі майна боржника ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд виходив з того, що частки позивача та боржника в квартирі АДРЕСА_1 розмежовані не були,  проте майно боржника (1/2 квартири АДРЕСА_1 ) передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів. Суд вказав, що реалізація частки майна, яке перебуває у спільній частковій власності з публічних торгів можлива виключно за відмови інших співвласників від придбання частки боржника. Реалізація частки майна, яке перебуває у спільній частковій власності в іншому порядку порушує права інших співвласників такого майна. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання вчинити дії шляхом скасування постанов про передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу  частини квартири АДРЕСА_1 , скасування акту та інших документів, складених за фактом такої передачі в частині набуття права власності на вказане майно, суд зазначив, що відповідачами надано суду копії матеріалів виконавчого провадження № 35998778, з яких вбачається, що постанова та акт про передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу частини квартири АДРЕСА_1 не складались, отже позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року було скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення переважного права ОСОБА_1 перед іншими особами на купівлю майна боржника ОСОБА_3 , а саме:  квартири АДРЕСА_1 .
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.
В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року залишено без змін. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що з огляду на те, що відчуження частини спірної квартири здійснювалося у порядку продажу з публічних торгів, у позивача, відповідно до ч. 1 ст. 362 ЦК України було відсутнє переважне право на придбання такої частки, а отже позов у цій частині задоволенню не підлягає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
27 червня 2017 року третя особа - ОСОБА_2 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та  постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах.    
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначила, що судами необґрунтовано було відхилене її клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, передбаченого ст.181 КАС України. Крім того, скаржник зазначив, що у даному конкретному випадку частка позивача та боржника вже визначені та становлять Ѕ на кожного, отже приписи ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.379 ЦПК України не застосовуються.
Сторонами по справі не були надані Суду заперечення (відзив) на касаційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду по суті вимог.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2003 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожний набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Частки позивача та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 розмежовані не були.
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції відкрито виконавче провадження №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012 виданого 11.01.2013 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу.
В подальшому, актом опису й арешту майна від 27.01.2014 накладено арешт на  квартиру АДРЕСА_1 .
Постановою від 15.04.2016 призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.
Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 ринкова вартість об`єкта оцінки становить 881 586,5 грн.
В подальшому, складено акти уцінки майна від 13.07.2016 №136/8, від 22.08.2016 №136/8.
Листом від 24.10.2016 стягувачу ОСОБА_2 запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 за ціною 881 586,5 грн.
ОСОБА_2 повідомила про погодження з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за ціною 881 586,5 грн.
Інші документи (постанова та/або акт) про передачу майна стягувачу відповідачами не складались.
У позовній заяві позивач вказувала на те, що про порушення своїх прав вона дізналася 07.11.2016, після ознайомлення її уповноваженого представника із матеріалами виконавчого провадження.
До суду з даним позовом ОСОБА_1 звернулася 23.11.2016.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.
Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах підлягає уцінці державним виконавцем не більш як на 30 відсотків. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна (частина п`ята статті 62 Закону).
У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду (частина шоста статті 62 Закону).
У разі бажання стягувача залишити за собою майно воно йому передається за ціною, що дорівнює початковій вартості, за якою це майно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частини восьма та дев`ята статті 62 Закону).
Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
За визначенням ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно із приписами ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Частинами 1, 2 ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Відповідно до ст. 366 Цивільного кодексу України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.
Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.
У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.
У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Порядок розгляду адміністративними судами справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби встановлено статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, Суд вказує, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби залежить від наведеної класифікації суб`єктів оскарження.
Судами попередніх інстанцій було встановлено під час розгляду справи, що позивач не є учасником виконавчого провадження №35998778 з примусового виконання виконавчого листа №2604/13457/2012 або особою, яка залучається до проведення виконавчих дій.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами судів попередніх інстанцій про те, що для звернення до суду у даному випадку застосовується строк, визначений загальною нормою, а саме ст. 99 КАС України.
Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність задоволення вимог позивача про визнання протиправними дій щодо передачі майна боржника ОСОБА_3 , а саме:  квартири АДРЕСА_1 на реалізацію шляхом проведення електронних торгів за відсутності виділу в натурі частки зі спільного майна співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , враховуючи приписи ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».  
Так, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що у даному випадку частка боржника вже є визначеною та становить 1/2 для кожного, оскільки об`єктом реалізації з прилюдних торгів є нерухоме майно, яке є об`єктом цивільних прав, а не його частина, яка не набула статусу об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 

Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року у справі № 826/18307/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова