ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року	Львів	Справа № 140/9797/20 пров. № А/857/12955/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Шевчук С. М., Онишкевича Т. В.;
за участю секретаря судового засідання –   Гром І. І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року у справі № 140/9797/20 (головуючий суддя Дмитрук В.В., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2020 року Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У на суму 29552,14 грн.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У є протиправною, оскільки ОСОБА_1 підприємницької діяльності не здійснював та жодного доходу не отримував. Оскарженою вимогою не визначено період за який ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок. Позивач зазначив, що з 29.07.2016 та по даний час працює найманим працівником за строковими трудовими договорами, у зв`язку з чим роботодавцем сплачено за нього єдиний внесок.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року, прийнятим в порядку письмового провадження, позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 30.09.2019 №Ф-17532-23У про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 4095 гривень 30 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 116 гривень 53 копійки.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем – ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що ОСОБА_1 з дати реєстрації фізичною особою-підприємцем підприємницьку діяльність не здійснював та доходів від підприємницької діяльності не отримував, а отже нарахування йому єдиного соціального внеску до 01.01.2017 є неправомірним. Протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 працював у ДУ «Крюківська виправна колонія (№29)» та на ДП «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№29)». З довідки пенсійного органу від 11.06.2020 форми ОК-5 видно, що у квітні, липні, жовтні, листопаді 2017 року роботодавцями як страхувальниками нараховувались та сплачувались єдині соціальні внески за ОСОБА_1 , проте у розмірі що є меншим за розмір мінімального страхового внеску. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець не може сплачувати за працівника ЄСВ у розмірі меншому мінімального платежу, встановленого законом. Протягом червня – жовтня 2018 року роботодавцями як страхувальниками нараховувались та сплачувались єдині соціальні внески за ОСОБА_1 в розмірі мінімального страхового внеску. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, якщо фізична особа-підприємець господарську діяльність не веде та доходу не отримує, однак є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець. З наведеного апелянт робить висновок про відсутність в нього обов`язку зі сплати єдиного внеску, оскільки обов`язок сплати єдиного внеску за нього покладено на роботодавця як страхувальника.
Крім того, з прийнятим рішенням не погодився відповідач – Головне управління ДПС у Волинській області та подав апеляційну скаргу, в якій висловив прохання скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування вимог даної апеляційної скарги вказано, що оскаржена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів в автоматичному режимі. Станом на 31.12.2017 в ОСОБА_1 числився борг минулих років в сумі 11275,42 грн. Крім того, позивачу нараховано єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн та за 2018 рік в розмірі 9828,72 грн. Фізичні особи-підприємці, в тому числі ті з них, які є найманими працівниками, не звільняються від обов`язків платника єдиного внеску, а тому ОСОБА_1 зобов`язаний в повному обсязі сплатити нарахований йому єдиний внесок.
Відповідачем подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому висловлено прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог – без змін. 
Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги Головного управління ДПС у Волинській області підтримав та просив її задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити.
Інші особи, у судове засідання не з`явилися, хоча  належним чином були  повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати повністю з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 29.08.2013 по 07.03.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Волинській області як платник податків та зборів. Наведене підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
На підставі даних інтегрованої картки платника податків Головне управлінні ДПС у Волинській області сформувало та надіслало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 29552,14 грн. 
Згідно із ч. 2  ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2  ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.
Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.
3гідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.
Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017 року) передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною 4 статті 8 Закону №2464-VI передбачено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Із врахуванням зазначеного мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704 грн. на місяць (3200 грн. х 22%, де 3200 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн. на місяць (3723 грн. х 22%, де 3723 грн. – розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018). 
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений у статті 9 Закону №2464-VI.
Відповідно до частин 2, 3, 4, 5 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до абзацу 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Частиною 11 статті 9 Закону №2464-VI установлено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини 12 статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Наказом Міністерства доходів і зборів України №449 від 20.04.2015, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953, затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі -  Інструкція № 449).
Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 розділу VІ цієї Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені  Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених  Законом, є недоїмкою.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
ОСОБА_1 29.08.2013 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа. 
ОСОБА_1 з 29.07.2016 і по даний час відбуває покарання в державній установі «Крюковська виправна колонія (№29)».
В період 2017 - 2018 років позивач був працевлаштований у державній установі «Крюковська виправна колонія (№29)» та у Державному підприємстві «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)», що підтверджується записами у його трудовій книжці. Крім того, наведене підтверджується наказами про прийняття та звільнення з роботи засуджених установи №16-17 від 29.05.2017, № 17-17 від 31.05.2017, №12п-17 від 12.06.2017, №57/п-17 від 25.10.2017, №55-17 від 26.10.2017, №56-17 від 27.10.2017, № 31.10.2017 від 31.10.2017, № 65-/п-17 від 16.11.2017, № 17/п-18 від 05.02.2018, № 142/п-18 від 22.11.2018 та строковими трудовими договорами №56-В від 12.06.2017, № 231-В від 16.11.2017, № 11-В від 05.02.2018.
Апеляційний суд зазначає, що у розумінні Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску.
Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
За визначеннями, наведеним у пунктах 3, 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою нарахування, проте за будь-яких умов сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. У разі відсутності бази нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд зазначає, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати фізичними особами-підприємцями мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Як вбачається з наданих позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, у липні, листопаді 2017 року, червні-жовтні 2018 року роботодавцями позивача як страхувальниками за ОСОБА_1 як за застраховану особу нараховувався та сплачувався єдиний внесок, в розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок (а.с. 43).
Відтак, суд вважає, що оскільки позивач у вказаний період, а саме: липень, листопад 2017 року, червень-жовтень 2018 року був найманим працівником та застрахованою особою у розумінні  Закону №2464-VI    і єдиний внесок за нього в період його працевлаштування щомісяця нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, тому за відсутності доказів здійснення ним підприємницької діяльності з отриманням відповідного доходу від такої діяльності у ці періоди, він не має обов`язку по сплаті єдиного внеску ще і як фізична особа-підприємець у розмірі мінімального страхового внеску.
Крім того, з наданих позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 видно, що у квітні та жовтні 2017 року роботодавцями позивача як страхувальниками за ОСОБА_1 як за застраховану особу нараховувався та сплачувався єдиний внесок, в розмірі, що є меншим мінімального страхового внеску.
Як уже зазначалось вище, відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI у разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Відповідно до пункту 9 розділу ІІI Інструкції №449, для платників, визначених підпунктами 1, 2 пункту 1 розділу ІІ цієї Інструкції, якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати для кожної застрахованої особи, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та встановленої ставки єдиного внеску за умови перебування у трудових відносинах (несення військової служби) повний календарний місяць або відпрацювання всіх робочих днів звітного місяця, які передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності згідно із законодавством.
Згідно підпункту 1 пункту 1 розділу ІІ Інструкції №449, платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані ним роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Отже, роботодавці, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору, за умови перебування застрахованої особи у трудових відносинах повний календарний місяць або відпрацювання всіх робочих днів звітного місяця, зобов`язані внести за застраховану особу суму єдиного внеску не менше мінімального платежу.
Оскільки ОСОБА_1 протягом квітня та жовтня 2017 року перебував у трудових відносинах та, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, відпрацював всі робочі дні згаданих місяців, то відповідно, у роботодавця виник обов`язок сплатити за нього єдиний внесок в розмірі не менше мінімального платежу. 
Відтак, суд вважає, що оскільки позивач у вказаний період, а саме: квітень, жовтень 2017 рок був найманим працівником та застрахованою особою у розумінні  Закону №2464-VI    і єдиний внесок за нього в період його працевлаштування щомісяця зобов`язаний був нараховувати та сплачувати роботодавець у розмірі не менше мінімального, тому за відсутності доказів здійснення ним підприємницької діяльності з отриманням відповідного доходу від такої діяльності у ці періоди, він не має обов`язку по сплаті єдиного внеску ще і як фізична особа-підприємець у розмірі мінімального страхового внеску.
Таким чином, нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску за квітень, липень, жовтень, листопад 2017 року, червень-жовтень 2018 року в сумі 6911,30 грн. в оскаржуваній вимозі є неправомірним.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Пунктом 4 вказаного розділу Інструкції визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
З аналізу наведених вище положень слідує, що у разі наявності у платника недоїмки зі сплати єдиного внеску контролюючий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.
Представником контролюючого органу в судовому засіданні підтверджено факт формування оскарженої податкової вимоги в автоматичному режимі з використанням облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем включено до оскарженої податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У борг за попередні роки в сумі 11275,42 грн.
З цього приводу апеляційний суд зазначає, що Законом України від 06.12.2016 №1774-VIІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено низку змін до Закону №2464-VI, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які проводять незалежну професійну діяльність. 
Так, з 01.01.2017 пункт 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI встановлює, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Отже, з 01.01.2017 діяло правило, відповідно до якого у разі, якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний сплатити суму єдиного внеску не менше за розмір мінімального страхового внеску. Однак, в порушення наведеного, податковим органом в автоматичному режимі сформовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У до якої безпідставно включено борг в розмірі 11275,42 грн. за попередні роки, який нараховано ОСОБА_1 за час до 01.01.2017.
Так, з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 апеляційним судом встановлено, що податковим органом позивачу нараховувався єдиний соціальний внесок з 2014 року. Будь-яких доказів отримання ОСОБА_1 прибутку, який міг бути оподаткованим, податковим органом суду не надано.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що сума боргу з єдиного соціального внеску за час до 01.01.2017 в розмірі 11275,42 грн. безпідставно включена до податкової вимоги від 30.09.2019 №Ф-17532-23У.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 №Ф-17532-23У в частині нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 18186,72 грн. (11275,42 грн. + 6911,30 грн.) підлягає скасуванню. 
Відповідно до ч.1  ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального  права, що відповідно до частини 1  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення  позову. 
Згідно ч. 1  ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
В матеріалах справи наявні квитанції про сплату позивачем судового збору в розмірі 840,80 грн (в суді першої інстанції за подання позовної заяви) та 1261,20 грн (в суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги), відтак, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає сплачений судовий збір в сумі 1303,24 грн. 
Керуючись статтями 241, 250, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Волинській області – задовольнити частково. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року у справі №140/9797/20 – скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року №Ф-17532-23 У – задовольнити частково.  
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 30 вересня 2019 №Ф-17532-23 У про сплату боргу (недоїмки) в частині нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18186 (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят шість) гривень 72 копійки.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, код ЄДРПОУ 43143484) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1303 (тисячу триста три) гривні 24 копійки понесених судових витрат у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 04.12.2020