ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1144/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді:  Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Собківа Я.М., за участю секретаря:     Зуєнка Д.П. розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області  на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду  від  03  червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1   звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати позивачу з 01.01.2018   пенсії зі зменшенням відсоткового розміру пенсії з 90% на 70%   його грошового забезпечення та з обмеженням її максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити починаючи з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату позивачу пенсії виходячи з 90% відповідних сум грошового забезпечення, без обмеження пенсії максимальним розміром. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27  квітня  2020 року  позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо зменшення позивачу відсоткового значення розміру пенсії з 90% до 70% сум грошового забезпечення.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок пенсії позивачу відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб», у порядку і розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
У подальшому позивач звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення, в якій   просив:
- прийняти додаткове рішення, яким визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати йому з 01.01.2018   пенсії з обмеженням її максимальним розміром.
- прийняти додаткове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити починаючи з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату йому пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Свою заяву мотивував тим, що судом не ухвалено рішення щодо його вимоги визнати протиправним обмеження його пенсії максимальним розміром та відповідне зобов`язання відповідача здійснити перерахунок його пенсії без обмеження максимальним розміром.
Додатковим рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03  червня 2020 року  визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати позивачу з 01.01.2018 пенсії з обмеженням її максимальним розміром та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити, починаючи з 01 січня 2018 року, перерахунок та виплату позивачу   пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати  додаткове рішення суду.
Скаржник мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції  не врахував ч. 7 ст. 43  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка запроваджує обмеження щодо розміру призначених та перерахованих пенсій.
На адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.5 ч.1 статті 238 КАС України, у зв`язку зі смертю позивача, на підтвердження надали копію свідоцтва про смерть ОСОБА_1 .
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання вважає, що воно не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Пунктом 5 частини 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. 
Разом з тим, норми статті 319 КАС України визначають підстави для скасування рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині. 
Зокрема, згідно ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Разом з тим, частина 2 статті 319 КАС України говорить, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми, колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження у справі. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
З аналізу вищенаведених положень вбачається, що Кодексом адміністративного судочинства України передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Отже, процесуальний інститут додаткового судового рішення дає можливість виправити помилки суду, спричинені недотриманням вимог судового рішення, зокрема, щодо наявності в ньому відповіді на всі заявлені вимоги позивача (скаржника в адміністративному процесі), наявності суджень суду щодо способу виконання судового рішення у випадку, коли такі судження є необхідними, вирішення питання про судові витрати.
З наведеного слідує, що додаткове судове рішення є засобом усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті заявлених позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не прийняття додаткових судових рішень.
Як вбачається з матеріалів справи,   позивач під час звернення до суду просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати позивачу з 01.01.2018   пенсії зі зменшенням відсоткового розміру пенсії з 90% на 70%   його грошового забезпечення та з обмеженням її максимальним розміром; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити починаючи з 01 січня 2018 року перерахунок та виплату позивачу пенсії виходячи з 90% відповідних сум грошового забезпечення, без обмеження пенсії максимальним розміром.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.
Водночас, судом першої інстанції в резолютивній частині постанови не визначено питання, зокрема, про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо перерахунку пенсії без обмеження її максимального розміру.
Суд першої інстанції, приймаючи додаткове рішення, дійшов висновку, що   оскільки при ухваленні рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року відносно однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази не ухвалено рішення, то наявні підстави для прийняття додаткового судового рішення.
Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи та дослідивши мотивувальну частину постанови, враховує, що суд першої інстанції під час розгляду справи по суті щодо вказаної позовної вимоги, дійшов висновку про обґрунтованість позову зокрема і в частині щодо перерахунку пенсії без обмеження її максимального розміру та як наслідок про наявність підстав для його задоволення.
Отже, виходячи з наведеного, а також з урахуванням того, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, колегія суддів вважає, що Чернігівський окружний адміністративний суд обґрунтовано ухвалив додаткове судове рішення.
Щодо доводів скаржника про обмеження максимального розміру пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, чинній з 01 січня 2016 року по 20 грудня 2016 року) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення суду конституційної юрисдикції передбачено, що положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, починаючи з 20 грудня 2016 року відсутня ч. 7 статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 06.11.2018 у справі № 522/3093/17, від 31.01.2019 у справі № 638/6363/17, від 08.08.2019 у справі №522/3271/17, від 10.10.2019 у справі №522/22798/17, від 16.04.2020 у справі №620/1285/19.
До того ж, у згаданій постанові від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17 Верховний Суд підкреслив, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, який прийнятий 06 грудня 2016 року, вперше опублікований в газеті «Голос України» 27 грудня 2016 року та набрав чинності відповідно до прикінцевих положень з 01 січня 2017 року, у ч.7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Таким чином, як зазначив суд касаційної інстанції, буквальне розуміння змін, внесених Законом України № 1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня ч.7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що протягом 2018-2019 років, а також наразі, стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містить положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст.ст.  315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області  залишити без задоволення, а додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя	Л.Т.Черпіцька	
 Судді:	 Я.Б. Глущенко	
 	 Я.М.Собків