ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/6828/19                                        Головуючий суддя І інстанції Шевченко Г. С.
Провадження № 22-ц/818/4922/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Шевченко Г.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:

29 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що квартира  АДРЕСА_2 належить  ОСОБА_2  на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу АВК № 331410, посвідченого ПН ХМНО Зубарєвим І.Ю. 28 березня 2000 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1462. 
Вказала, що відповідач ОСОБА_1 , який є її сином, зареєстрований у вказаній квартирі та проживав за вказаною адресою до 2016 року. З 2016 року відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні квартири участі не приймає, його особистих речей у квартирі немає та квартирою він не цікавиться. Також вказала, що перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинила, місце проживання відповідача на теперішній час їй не відомо. 
У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною адресою, позивач має складнощі з оформленням субсидії, сплачує комунальні послуги за двох осіб, проте проживає сама, також в подальшому це може призвести до складнощів у разі необхідності розпорядження вказаною квартирою. 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року позов задоволено. Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Відшкодовані понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказав, що про розгляд справи не знав, про наявну справу у суді дізнався після ознайомлення з матеріалами справи. У спірній квартирі крім позивачки також мешкає його молодший брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до грудня 2019 року жив його вітчим ОСОБА_4 , який помер, що спростовує висновок суду, який відображений у заочному рішенні суду, що позивачка мешкала сама на час подачі позову.
Зазначає, що позивачка навмисно не повідомила його про поданий позов до суду, чим позбавила його на захист, подачу доказів, виклику свідків. Їй було відомо його місцезнаходження, засоби зв`язку, він тимчасово мешкає у сусідній квартирі, та тимчасово не проживає з позивачкою внаслідок неприязних стосунків, які виникли між сторонами. Позивач перешкоджає його поверненню до спірної квартири, що є поважною причиною його відсутності. У нього народилась дочка, і позивачка категорично заперечувала, щоб він разом зі сім`єю мешкав у спірній квартирі. Крім того, його дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 прописана разом з ним за адресою спірної квартири: АДРЕСА_1 . Звертає увагу суду, що у матеріалах справи містяться дві довідки з місця реєстрації, одна з яких видана заявою ОСОБА_2 , у якій зареєстровані дві особи, та довідка витребувана судом, у якій зареєстровані три особи. Це підтверджує ті факти, що позивачка умисно нехтувала процесуальними правами відповідача, підбирала нагальних свідків, та подавала до суду начебто офіційні документи для постановлення незаконно та необґрунтованого рішення суду. 
Вказав, що його дружина спілкується з позивачкою, його дружина неодноразово допомагала позивачці у побутових питаннях. За квартиру він періодично невеликими сумами сплачує, допомагає у проведенні поточного ремонту квартири та сплачує комунальні платежі.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, за відсутності інших учасників справи, були належним чином повідомлені про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі з 2016 року, у квартирі відсутні його речі, він не сплачує комунальних послуг.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
       Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. 
За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Позивачем не надано суду доказів на підтвердження причин відсутності відповідача у спірній квартири, хоча їй було відомо про те, що її син із сім`єю та малолітньою донькою мешкають у сусідній квартирі. При цьому суд також не з`ясував, що відповідно до наявної у матеріалах справи довідки місце проживання малолітньої дитини також зареєстроване разом з відповідачем - її батьком у спірній квартирі. 
За змістом ст. 64 ч.1 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Згідно ч.2 зазначеної статті до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 198021777 від 28 січня 2020 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2000 року, посвідченого ПН ХМНО Зубарєвим І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1462 (а.с.54).
З Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 29 жовтня 2019 року вбачається, що станом на 29 жовтня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18). 
Згідно довідки УОП Немишлянського ОП ГУНП в Харківській області капітана поліції Приймак Р.Н. громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (зі слів сусідів) не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2016 року (а.с.13).
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування в матеріалах справи відсутні.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням
При цьому, належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи ОСОБА_2 не доведено, як і обставин, що ОСОБА_1 втратив інтерес до спірного житла. Крім того, в квартирі зареєстровані неповнолітня дитина, право на користування якої спірною квартирою порушено внаслідок ухвалення оскарженого рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини  справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, доходить висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратили право на користування спірною квартиро, у зв`язку із тривалим їх непроживанням у ній.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).
Із урахуванням установлених обставин, суд апеляційної інстанції виходить з того, що визнання відповідача такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням  буде становити для нього надмірний тягар.
Згідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В матеріалах справи дійсно відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що відповідач не користується житловим приміщенням.
Підстави позову, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, а також те, що він не сплачує за користування квартирою і комунальними послугами, не несе інших витрат по її утриманню та не приймає участі у спільному побуті, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб. Пояснення свідків, що відповідач за власною ініціативою звільнив вказане житлове приміщення не містять посилання на джерело цих відомостей і тому колегія суддів не вважає такі докази належними.
Крім того, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом, що відбулося де-факто внаслідок ухвалення оскарженого рішення суду. 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
При таких обставинах слід дійти висновку про відсутність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, а позивач, у свою чергу, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. 
Тимчасове непроживання батька дитини у спірній квартирі, за недоведеності іншого, не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України.
До такого висновку щодо застосування наведених норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року у аналогічній справі № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановив, що позивач всупереч свого процесуального обов`язку у контексті наведеної норми ст. 405 ЦК України не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у квартирі більше року без поважних причин та про необхідність позбавлення права на житло малолітньої дитини, а тому її позов за недоведеністю не підлягає задоволенню.
Оскільки суд не повністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, внаслідок чого помилився із застосування норм матеріального права, тому з передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з  ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн (а.с.110).
Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 -відмовити, за недоведеністю.
Стягнути з ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,  витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.