ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7698/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
           головуючого судді:	 	Беспалова О. О.	
           суддів:	 	Парінова А.Б., Ключковича В. Ю.	
           за участю секретаря:	 	Присяжної Д. В.	

представника позивача Тарасенка О.В., представника відповідача Пуленець А.С., представника третьої особи Коротушка А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 01.07.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та нечинним абзацу 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку, затвердженого постановою від 17.07.2019 № 815,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1  звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - адміністрація Державної прикордонної служби України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та нечинним абзац 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815 "Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій".
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує посиланням обмеження спірним положенням його права вільного пересування територією України. 
Крім того, апелянтом зазначається, що спірною нормою відповідачем введено додаткові обмеження прав позивача не передбачені жодним Законом. 
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу зареєстрований 20.10.2020 року за № 39947 відповідно до змісту якого відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено.
Крім того, до Шостого апеляційного адміністративного суду 21.10.2020 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зареєстрований за № 40208. Третьою особою щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815 затверджено Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій.
Абзацом  3 підпункту 1 пункту 22 вказаного Порядку встановлено, що уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють у пропуску осіб з таких підстав: у базах даних Держприкордонслужби наявна інформація про заборону особі виїзду з України.
Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою:   АДРЕСА_1 .
Ухвалою Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 06.03.2013 у справі №6/269/31/2013 було задоволено подання державного виконавця Совєтського відділу ДВС Макіївського управління юстиції щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.
За результатами розгляду адвокатського звернення в інтересах громадянина України ОСОБА_1 №1925/50 від 21.02.2020 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України своїм листом №0.184-2939/0/18-20 вих. від 27.02.2020 проінформував, що в органах охорони державного кордону Державної прикордоної служби України виконується копія ухвали Совєтського районного суду м.Макіївки Донецької області від 06.03.2013 у цивільній справі №6/269/31/2013, якою суд, за поданням державного виконавця Совєтського ВДВС Макіївського МУЮ, тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України боржника громадянина України ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, згідно виконавчого листа №2/0546/1175, виданого Совєтським районним судом м.Макіївки від 10.08.2012, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ДТЕК Донецькобленерго" заборгованості у розмірі 3      974, 99 грн. та судові витрати. 
Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України листом від 04.03.2020 №14-2195 на адвокатський запит від 21.02.2020 №1925/49 додатково проінформував, що ОСОБА_1 відмовлено у пропуску під час в`їзду на тимчасово окуповану територію, у зв`язку із наявністю в базах даних Держприкордонслужби доручення уповноваженого державного органу (ухвала Совєтського районного суду м. Макіївки від 06.03.2013 по справі 6/269/31/2013) про заборону виїзду з України, у відповідності до пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815.  
Позивачем зазначається, що казаною Постановою Уряду, в оскаржуваній частині, протиправно обмежено його права на пересування територією України, з огляду на що він просить суд визнати протиправним та нечинним абзац 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815 "Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій".
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовуючи свою позовну заяву, позивач наголошував на порушенні відповідачем міжнародного права, зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. 
Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (пункт 1). Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (пункт 2). На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункт 3). Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві (пункт 4).  
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (пункт 1). Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (пункт 2). На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункт 3). Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві (пункт 4).  
З аналізу наведених положень вбачається можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави виключно законами, якщо це є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, а також встановлення законами певних обмежень. 
Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 № 462-VIII схвалено Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.
5 червня 2015 року Постійне представництво України в Раді Європи передало до Генерального секретаря Ради Європи note verbale (вербальна нота) з текстом вищенаведеної заяви та її переклад.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV (далі по тексту - Закон України № 1382-IV).
Стаття 2 Закону України № 1382-IV передбачає, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Відповідно до статті 12 Закону України № 1382-IV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордоннній смузі та на тимчасово окупованих територіях. Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.
Верховною Радою України прийнято Закон "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 № 2268-VIII (далі по тексту - Закон України № 2268-VIII).
У преамбулі Закону України № 2268-VIII визначено, що Верховна Рада України, зокрема, підтверджуючи Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод", схвалену Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII, враховуючи те, що особливості правового режиму на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
Частиною 1 статті 2 Закону України № 2268-VIII визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Крім того, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року №1207-VII (далі по тексту - Закон України № 1207-VII) було внесено зміни до Закону України "Про Державну прикордонну службу України".
Так, з урахуванням внесених вищенаведеним Законом змін, пункт 4 частини 1 статті 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", якою визначено права Державної прикордонної служби, передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки"
Частиною 3 статті 12  Закону України № 2268-VIII  передбачено, що порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким порядком є зокрема, Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій (далі по тексту - Порядок), що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 № 815. 
Цей Порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій. Дія цього Порядку поширюється на всіх фізичних та юридичних осіб, які здійснюють такий в`їзд/виїзд і переміщення товарів через контрольні пункти в`їзду/виїзду, контрольні пункти в`їзду/виїзду на залізниці (далі - контрольні пункти) (п.1, 2 Порядку).
Даний Порядок встановлює певні обмеження щодо в`їзду та виїзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганських областях.
Оскаржуваною позивачем нормою, а саме, абзацом 3 підпункту 1 пункту 22 цього Порядку передбачено, що уповноважені службові особи Держприкордонслужби під час в`їзду на тимчасово окуповані території відмовляють у пропуску осіб, зокрема, з підстав наявності у базах даних Держприкордонслужби інформації про заборону особі виїзду з України, що у повній мірі кореспондується з вимогами ст. 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України".
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що абзац 3 підпункту 1 пункту 22 цього Порядку не містить додаткових обмежень у порівнянні зі статтею 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", а відтак твердження апелянта про те, що застосовані до нього обмеження не передбачено законом, є безпідставними.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та нечинним абзацу 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку, затвердженого постановою від 17.07.2019 № 815 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                                   	                   О. О. Беспалов	
Суддя 	                         В. Ю. Ключкович	
Суддя	                 А.Б. Парінов	

(Повний текст постанови складено 22.10.2020 р.)