Ухвала
Іменем України 
17 грудня 2020 року
м. Київ
провадження № 51-6039 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 8 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 8 травня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на 9 років. 
Вирішено питання про речові докази у провадженні. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 8 травня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 29 серпня 2019 року у вечірній час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_6 ,  по АДРЕСА_3 , під час спільного вживання алкогольних напоїв, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, кухонним ножем наніс ОСОБА_6 два удари в живіт, один удар в поперекову ділянку зліва та один удар у задню поверхню шиї, внаслідок чого потерпілий помер.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення й особі засудженого ОСОБА_5 , яке на його думку є явно несправедливим через суворість, просить змінити  судові рішення  та призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував всіх обставини, що пом`якшують покарання (з`явлення із зізнанням, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу певних обставин), а також усіх даних про особу винного (раніше не судимий, має позитивну характеристику, на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, щиро попросив пробачення у потерпілої), обставин справи (причиною конфлікту були агресивні фізичні дії з боку самого потерпілого; злочин вчинено не на ґрунті пияцтва та алкоголізму). 
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність обставини, що обтяжує покарання (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння), відсутність обставин, що пом`якшують покарання, враховано дані про особу винного (раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює), а тому призначив покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років, яке не є максимальним.
Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вірно вказав у своєму рішенні, що  ОСОБА_5 є суспільно-небезпечною особою, оскільки він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чотири рази ударив потерпілого ножем, від чого настала смерть останнього.
Доводи сторони захисту про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості у зв`язку з тим, що судом не враховано наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 – з`явлення із зізнанням, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. А саме, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду вірно зазначила, що  з`явлення із зізнанням - це добровільне, безпосереднє звернення особи, яка вчинила злочин, до правоохоронних органів або суду з правдивим повідомленням про вчинений або підготовлюваний нею (самою або у групі) злочин із наміром передати себе в руки правосуддя.
З`явлення особи із зізнанням не являється добровільним, якщо воно було здійснене вже після викриття особи у вчиненні злочину. З`явлення із зізнанням, можливе лише у разі, коли про злочин та/або особу, яка його вчинила, окрім самого правопорушника, невідомо жодній особі.
Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 9 жовтня 2018 рокуу справі 502/816/17. 
Судом першої інстанції встановлено, що після нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 був викритий ОСОБА_7 , який в цей момент повернувся до домоволодіння потерпілого.
Доводи захисникаОСОБА_4 про необхідність врахування як обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, вчинення злочину внаслідок збігу певних обставин, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, також є безпідставними з огляду на таке.  
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 9 жовтня 2018 рокуу справі № 756/4830/17-к.
Колегія суддів апеляційного суду вірно зазначила про відсутність у ОСОБА_5 щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину, оскільки він відмовився давати будь-які свідчення, скориставшись ст. 63 Конституції України, а під час досудового розслідування – відмовився від участі у проведенні слідчого експерименту.
Що ж стосується доводів захисника про надання засудженим медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що ОСОБА_5 особисто не надавав медичну чи будь-яку іншу допомогу потерпілому, та навіть не він викликав швидку медичну допомогу, що підтверджується показаннями свідків, які допитані в суді першої інстанції.
Крім того, колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що алкогольне сп`яніння засудженого було незначним, та вказала, що така обставина не спростовує висновків суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку й ухвали.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 8 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                            ОСОБА_8