ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 р.	Справа № 440/1150/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання - Олійник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Алєксєєва Н.Ю., м. Полтава)  від      06.05.2019 (повний текст рішення складено 07.05.2020 р.) по справі № 440/1150/19 за позовом Головного управління ДПС у Полтавській області до ОСОБА_1  про стягнення податкового боргу,-
ВСТАНОВИВ:

28 березня 2019 року позивач Головне управління ДФС у Полтавській області звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 59 063,72 грн., військового збору в розмірі 4 907,81 грн. 
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що позивач має узгоджене податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Вказаний податковий борг відповідачем не погашено. Вимога, направлена відповідачу у встановленому законом порядку не оскаржена та не скасована.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду  від    06.05.2019  адміністративний позов задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) податковий борг:
- з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 59 063,72 грн. (п`ятдесят дев`ять тисяч шістдесят три гривні сімдесят дві копійки) на розрахунковий рахунок 33111341016002, код бюджетної класифікації платежу 11010500, одержувач УК у місті Полтаві/м. Полтава 11010500, код ЄДРПОУ 38019510, банк одержувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998;
- з військового збору у розмірі 4 907,81 грн. (чотири тисячі дев`ятсот сім гривень вісімдесят одна копійка) на розрахунковий рахунок 31112063016002, код бюджетної класифікації платежу 11010500, одержувач УК у місті Полтаві/м. Полтава 11011000, код ЄДРПОУ 38019510, банк одержувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998.
Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від  06.05.2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що ознайомившись з матеріалами справи вона з`ясувала, що акт перевірки № 266/16-31-13-11-16/ НОМЕР_1 від 22.02.2018 р., який  став підставою для прийняття позивачем податкових повідомлень-рішень, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги не відповідає вимогам ст. 86 Податкового кодексу України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами. Тому вважає, що цей Акт перевірки не міг бути належною підставою для прийняття обґрунтованого рішення про порушення платником податку приписів податкового чи іншого законодавства. 
Більше того, вона вказує на те, що до ознайомлення з матеріалами судової справи вже після прийнятті оскаржуваного рішення, вона не отримувала і не знала про існування не лише Акта перевірки, а й податкових повідомлень-рішень, які прийняті з грубим порушенням вимог закону, розгляд яких має бути предметом судової справи про скасування податкових повідомлень-рішень, про відповідачем готується та буде подано адміністративним позов до суду першої інстанції про їх скасування. 
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Відповідачу надсилались судові повістки за адресою, але повертались до суду із зазначенням "адресат відсутній", та які відповідно до ст. 126 КАС України вважаються врученими. 
Тобто представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст.        229        та ч. 2 ст.        313        Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 02.04.2018 Головним управлінням ДФС у Полтавській області на підставі акту №266/16-31-13-11-16/ НОМЕР_1 від 22.02.2018 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 з питань правильності та повноти нарахування і сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 /а.с. 10-14/, винесено податкові повідомлення-рішення:
-  № 0037351311,  яким відповідачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем  "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування"  на загальну суму  53 799,70 грн., в тому числі:  43039,76 грн. - за податковими зобов`язаннями та 10759,94 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями /а.с. 18/;
- № 0037361311,  яким до відповідача застосовано штрафні санкції за платежем  "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування"  в розмірі  170 грн. /а.с. 20/;
- № 0037381311,  яким відповідачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем  "військовий збір"  на загальну суму  4 483,31 грн., в тому числі:  3586,65 грн. - за податковими зобов`язаннями та 896,66 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями /а.с. 22/.
Податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області надіслано  на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак  повернуті на адресу контролюючого органу з відміткою поштової організації "за закінченням встановленого строку зберігання".
29.05.2018 ГУ ДФС у Полтавській області винесено податкову вимогу форми "Ф" №17366-17 на суму 63971,53 грн., яка направлена на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак повернута на адресу контролюючого органу з відміткою поштової організації  "за закінченням встановленого строку зберігання" /а.с. 27/.
Витягом з інтегрованої картки платника податків підтверджено, що на підставі положень підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України контролюючим органом  нараховано відповідачу пеню з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 5094,02 грн. та пеню з військового збору в розмірі 424,50 грн.
Таким чином, за відповідачем рахується податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 59 063,72 грн, військового збору в розмірі 4 907,81 грн., що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника податків.
В послідуючому позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався наявністю у відповідача непогашеної заборгованості, а також дотриманням податковим органом процедури, яка передує зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):
- грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункту 14.1);
- податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1);
- пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки (підпункт 14.1.162 пункту 14.1);
- податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1).
Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку та строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п. 36.1 ст. 36 ПК України).
Відповідно до пункту 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно з п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.
Отже, факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання в установлений законом строк. Своєю чергою невиконання обов`язку щодо сплати узгодженого податкового зобов`язання у встановлений законом строк має наслідком включення такого зобов`язання до податкового боргу платника податків, процедура стягнення якого визначається законом.
Згідно з підпунктом 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України пеня нараховується у день настання строку погашення податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).
Як вбачається з матеріалів справи, податкові повідомлення-рішення, які стали підставою для нарахування відповідачу податкового боргу були надіслано  на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак  повернуті на адресу контролюючого органу з відміткою поштової організації "за закінченням встановленого строку зберігання".
Відповідно до п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. 
Відповідно до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України /у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин/  передбачено, що  у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.
Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
З матеріалів справи убачається, що  контролюючим органом  нараховано відповідачу пеню з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 5094,02 грн. та пеню з військового збору в розмірі 424,50 грн., що підтверджується витягом  з інтегрованої картки платника податків.
29.05.2018 ГУ ДФС у Полтавській області винесено податкову вимогу форми "Ф" №17366-17 на суму 63971,53 грн., яка направлена на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак повернута на адресу контролюючого органу з відміткою поштової організації  "за закінченням встановленого строку зберігання" /а.с. 27/.
З огляду на приписи пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України податкова вимога форми "Ф" №17366-17 від 29.05.2018 вважається  врученою відповідачу у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. 
Доказів оскарження відповідачем податкової вимоги до суду не надано.
Разом з цим, колегія судів зазначає, що ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2019 р. було зупинено провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 440/3816/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області   про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Полтавській області від 02 квітня 2018 року №0037351311, №0037361311, №0037381311.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2020 р. було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області   про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Полтавській області від 02 квітня 2018 року №0037351311, №0037361311, №0037381311.
Постанова набрала законної сили. 
Пунктом 56.18 ст. 56 ПК України визначено, що при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
З урахуванням приписів пп.  56.18 ст. 56 ПК України  Податкового кодексу України грошове зобов`язання набуло статусу податкового боргу, є узгодженим.
Зобов`язання, визначене податковими повідомленнями-рішеннями, відповідачем сплачено не було податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 59 063,72 грн, військового збору в розмірі 4 907,81 грн., що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника податків.
З огляду на встановленні обставини щодо наявності у відповідача непогашеної суми податкового боргу, яка є узгодженою, що відповідачем не спростовано, зважаючи на дотримання контролюючим органом порядку стягнення заборгованості, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.
Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даних правовідносинах позивач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.05.2019 року по справі № 440/1150/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.05.2019 року по справі № 440/1150/19  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	В.В. Катунов    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  13.11.2020 року