П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/1708/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
08 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому просила:
- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити громадянину України - ОСОБА_1 , пенсію за віком з 27.03.2017 та провести її виплату шляхом перерахування коштів на відділення поштового зв`язку «УКРПОШТА» № 50 за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 8, на ім`я ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити громадянину України - ОСОБА_1 , заборгованість по пенсійному забезпеченню за три роки, в період з 27.03.2017 року по 27.03.2020 року та провести її виплату шляхом перерахування коштів на відділення поштового зв`язку «УКРПОШТА» №50 за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 8, на ім`я ОСОБА_1 . 
Підставою звернення до суду з даним позовом слугувала неправомірна, на переконання позивача, відмова пенсійного органу в поновленні пенсії за віком громадянину України, який проживає за кордоном.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів позивача та просив відмовити в задоволенні останніх, як таких, що є необгрунтованими та передчасними.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. 
З 24.04.2017 року прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, у зв`язку із чим виплату пенсії їй припинено.
23.07.2020 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 27.03.2017 року.
За наслідками розгляду цієї заяви, листом № 1407-1410/Ш-02/8-0200/20 від 08.04.2020 року відповідач повідомив представника позивача, що для поновлення виплати пенсії необхідно звернутись особисто пенсіонеру або його законному представнику до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.
При цьому, особі необхідно пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Зазначений документ повинен свідчити про правовий зв`язок  фізичної особи з державою Україна.
Вважаючи, що діями відповідача порушено право позивача на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», її законний представник звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача від 27.03.2020 року подана не у відповідності до норм Порядку подання та призначення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, і тому враховуючи зазначене, вона розглянута відповідачем в порядку Закону України «Про звернення громадян», про що позивачу надано відповідь № 1407-1410/Ш-02/8-0200/20 від 08.04.2020 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивачка має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Тобто, в даному випадку суд апеляційної інстанції не заперечує наявності у позивача - ОСОБА_1 , права на поновлення виплати пенсії за вислугою років. Вказана позиція прослідковується і у рішенні суду першої інстанції.
При цьому, основним питанням, яке підлягає з`ясуванню в межах даної справи - це дотримання представником позивача процедури та порядку звернення до пенсійного органу з питанням поновлення виплати пенсії громадянину України, який проживає закордоном.
Порядок подання та призначення документів для призначення (перерахунку ) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі – Порядок)   
Відповідно до п.1.1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Пунктом 2.1 Порядку визначено перелік документів, які подаються разом із відповідною заявою про призначення пенсії за віком.
Відповідно до п. 1.5 Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. 
Згідно із п. 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Пункті 2.22 цього Порядку передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Згідно з п. 2.8. Порядку поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.
При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:
1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;
2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;
3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).
Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.
Відповідно до п.2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
В даному випадку, суд першої інстанції, обгрунтовуючи власну позицію зробив вірний висновок про існування різниці між порядком подання заяв про призначення пенсії та поновлення виплати пенсії. 
Так, заява про призначення пенсії подається за місцем проживання (реєстрації) особи, а заява про поновлення виплати до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Порядком визначений і перелік документів, які мають подаватися разом із такими заявами.
Як встановлено судом першої інстанції, та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, представник позивача звертався до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, хоча вимоги позовної заяви стосуються питання поновлення виплати пенсії.
Заява про призначення чи поновлення пенсії має відповідати формі, встановленій Додатком №3 Порядку № 22-1. До неї мають бути додані документи, передбачені Розділом ІІ Порядку. 
За результатами розгляду такої заяви органом пенсійного фонду приймається рішення відповідно до процедури визначеної Розділом IV Порядку №22-1 та за відповідною формою.
Як засвідчується матеріалами справи, подана представником позивача заява від 27.03.2020 року не відповідала критеріям, визначеним Порядком № 22-1, та правомірно розглянута пенсійним органом в порядку Закону України «Про звернення громадян», про що позивачу надано відповідь  № 1407-1410/Ш-02/8-0200/20  від 08.04.2020 року. При цьому, слід врахувати, що відповідачем не було винесено будь-якого рішення стосовно питання пенсійного забезпечення позивача, а надано роз`яснення щодо процедури поновлення пенсії громадянина України, який проживає закордоном, оскільки факт поновлення пенсії має місце у разі її попереднього призначення внаслідок наявності у громадянина України на це права в минулому і не потребує її повторного призначення, а факт призначення пенсії має місце лише тільки після встановлення пенсійним органом факту наявності у громадянина права на пенсійне забезпечення у даний час.
Тобто, вимоги представника позивача стосовно оскарження відмови відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_1 є передчасними та необгрунтованими, оскільки лист Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 1407-1410/Ш-02/8-0200/20 від 08.04.2020 року не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні приписів Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Судова колегія наголошує, що позивач, як громадянин України, жодним чином не обмежений у праві на пенсійне забезпечення в Україні, проте при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію, повинен наряду з іншими громадянами України дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів для призначення (поновлення) пенсії.
Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. у справі №723/2676/14-а висловлена правова позиція, відповідно до якої призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з встановленням особи, що звернулася за призначенням пенсії, та наявність визначеного переліку документів.
Судова колегія зауважує, що обов`язковість дотримання певної процедури стосовно подання документів вимагається як при призначенні пенсії, так й при поновленні пенсії.
Позивач не позбавлений можливості повторного звернення до органів Пенсійного фонду України для вирішення питання про поновлення виплати пенсії.
З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення Вінницького окружного адміністративного суду.
Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.