П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4109/20	
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.
 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №55209378 від 24.03.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що виконавчий збір у розмірі 24  392,25 грн. з нього було стягнуто постановою про відкриття виконавчого провадження №55209378 від 23.11.2017 року з примусового виконання  виконавчого листа №2-2630 від 20.03.2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва. 
При цьому окремої постанови про стягнення з нього виконавчого збору державним виконавцем не виносилось. 
Водночас, 04.04.3019 року державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, в п.2 якої зазначено, що загальна сума боргу становить 269  617,84 грн., з урахуванням всіх виконавчих проваджень, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На підставі цієї постанови з його заробітної плати, разом з основною сумою боргу було стягнуто й частину виконавчого збору. 
В подальшому відповідачем за заявою стягувача у виконавчому провадженні винесено постанову від 24.03.2020 року про повернення виконавчого листа, в якій, зокрема, зазначено про винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 24.03.2020 року.
Таким чином, на думку позивача, з 2019 року з нього незаконно стягувався виконавчий збір, адже таку постанову було прийнято відповідачем лише у березні 2020 року, в той час як за приписами діючого законодавства така постанова мала бути винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
При цьому позивач вважає, що оскільки частина як основного боргу, так і виконавчого збору з нього вже стягнута, залишок виконавчого збору  в оскаржуваній постанові мав бути зазначений в сумі з урахуванням вже сплачених коштів, що становить 22  730,98 грн.
Крім цього в позові зазначено, що  постановами приватного виконавця від 08.05.2020 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа         №2-2630, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва та про стягнення  основної винагороди приватного виконавця, що є тотожним виконавчому збору. При цьому чинним законодавством не передбачено одночасне стягнення й виконавчого збору, й винагороди приватного виконавця при примусовому виконанні одного й того ж виконавчого листа. В протилежному випадку відбувається подвійне стягнення, що покладає додатковий та незаконний тягар на боржника.
Позивач наголосив, що за приписами ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.   
Оскільки  виконавчий лист був переданий з органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, і на момент передачі виконавчий збір стягнуто не було, оскаржувана постанова не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням  Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
При прийнятті рішення по суті заявлених вимог  суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону України «Про виконавче провадження»  містять вичерпний перелік підстав та умови, за якими виконавчий збір не стягується. Подальше звернення до приватного виконавця для виконання виконавчого листа не є підставою, яка звільняє від сплати виконавчого збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв його доводи з приводу того, що за приписами ст.27 Закону України «Про виконавчке провадження» виконавчий збір стягується  державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута за виконавчим документом.
Оскільки у виконавчому провадженні ВП №55209378  з нього було утримано  лише 11  131,22 грн., сума виконавчого збору мала становити 1 113,12 грн.
Крім цього апелянт зазначив, що повернення виконавчого документу стягувачеві за його заявою без реального стягнення суми боргу з боржника створює умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору.  
Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У зв`язку з відсутністю клопотань від учасників справи про розгляд за їх участі, справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011 року у справі №2-2630 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2  стягнуто солідарно на користь ПАТ "Райфайзен банк Аваль" заборгованість за кредитним договором в сумі 243 922,59 грн. 
З метою примусового виконання судового рішення судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 243 922,59 грн., на підставі якого за заявою стягувача відповідачем відкрито виконавче провадження, про що винесено постанову ВП №55209378 від 23.11.2017 року (а.с.31-32). 
04.04.2019 року відповідачем винесено постанову ВП №55209378  про звернення стягнення  на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, в п.2 якої зазначено, що загальна сума боргу становить 269  617,84 грн., з урахуванням всіх виконавчих проваджень, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с.28-29).
24.03.2020 року відповідачем винесено постанову ВП №55209378 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (за заявою стягувача) (а.с.25-26).
Цього ж дня державним виконавцем винесено постанову ВП №55209378 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 24 392,25 грн., а постановою від 26.03.2020 року ВП №61651433 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору (а.с.23-24).
Законність постанови ВП №55209378 від 24.03.2020 року про стягнення виконавчого збору є предметом розгляду у справі, що розглядається.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону.
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна на час винесення оскаржуваної постанови, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої  статті 27 Закону № 1404-VIII  виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього  Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Частиною дев`ятою цієї ж статті обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39  цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Пунктом 1 частини першої  статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених  статтею 12 цього Закону.
Між тим, приписами статей  40,  42 Закону № 1404-VІІІ  передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, частиною третьою  статті 40 Закону № 1404-VІІІ  встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою  статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Аналіз наведених правових норм дає судовій колегії підстави для висновку, що у випадку повернення виконавчого листа за заявою стягувача державний виконавець, незалежно від того, чи в повному обсязі, чи частково виконано рішення, на підставі якого видано виконавчий лист про примусове стягнення суми боргу, повинен стягнути виконавчий збір, розмір якого має бути обрахований зі всієї суми, що підлягає примусовому стягненню. 
Натомість доводи апелянта, що розмір виконавчого збору визначається від фактично сплаченої суми боргу не ґрунтуються на законі та помилково спираються на редакцію ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ, яка була чинною до внесення змін Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року.
Водночас, нова редакція ч.2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, яка діяла на момент винесення оскаржуваної постанови, не передбачає визначення суми виконавчого збору у пропорційному розмірі від фактично стягнутих коштів.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на судову практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі               № 2540/3203/18, оскільки у вказаній постанові для вирішення спірних правовідносин суд керувався нормами Закону №1404-VІІІ, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII.
Також колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта, що оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.П було винесено постанову від 08.05.2020 року ВП № 62029478 про стягнення з боржника основної винагороди (виконавчого збору) у розмірі 24 392,26 грн, стягнення з нього оскаржуваною постановою виконавчого збору у такому ж розмірі може призвести до подвійного та безпідставного стягнення виконавчого збору, адже вказане виконавче провадження відкрито після винесення оскаржуваної постанови та вказані дії приватного виконавця не є предметом розгляду у даній справі.
Крім того колегія суддів не приймає довод апелянта стосовно не направлення йому оскаржуваної постанови, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону №1404-VІІІ копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Тобто законодавець пов`язує повідомлення особи про початок примусового виконання рішень з фактом направлення їй постанови про відкриття виконавчого провадження, при цьому законодавець зобов`язує виконавця направляти, серед іншого, постанову про стягнення виконавчого збору простим повідомленням, а тому доказів відповідного вручення у відповідача не може бути.
В свою чергу, на підтвердження направлення позивачу постанови про відкриття ВП №55209378 відповідачем надано списки згрупованих поштових відправлень та фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» (а.с. 80-82).
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору ВП №55209378 від 24.03.2020 року у розмірі 24 392,25 грн. винесена у відповідності до вимог Закону № 1404-VІІІ та скасуванню не підлягає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.  287, 308,   311,   315,   316,   321,   325,   327,   329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	        Косцова І.П.	
Судді	    	        Осіпов Ю.В.           Скрипченко В.О.