Ухвала
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 296/11881/19
провадження № 61-16623ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на свою користь: 500 000 грн - на відшкодування завданої йому моральної шкоди; грошові кошти у зв`язку з втратою працездатності в розмірі 227 984,90 грн; 77 000 грн, сплачених ним за надання правничої допомоги; 33 200 грн витрат, понесених ним на лікування.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 12 листопада 2014 року слідчим слідчого відділу Житомирського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України. 22 лютого 2015 року в цьому кримінальному провадженні йому було повідомлено про підозру. 22 липня 2015 року старшим прокурором відділу прокуратури Житомирської області винесено постанову про закриття кримінального провадження. Проте постановою заступника прокурора області від 23 липня 2015 року вказану постанову було скасовано. Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 03 травня 2017 року його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 10 вересня 2019 року, вирок Богунського районного суду міста Житомира від 03 травня 2017 року скасовано та закрито кримінальне провадження стосовно нього у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Внаслідок незаконного повідомлення йому про підозру 22 лютого 2015 року та подальшого перебування під слідством і судом до 10 вересня 2019 року йому заподіяно моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., оскільки він був змушений докладати зусиль для відновлення своєї репутації й захисту прав. Внаслідок незаконних дій працівників прокуратури були порушені його звичайні життєві умови, тому що він протягом чотирьох з половиною років не мав можливості працевлаштуватися на роботу в органи поліції або в органи державної влади, не мав заробітку, що спричинило погіршення матеріального стану його сім`ї. В нього погіршився зір, для відновлення якого він змушений був звертатися за медичною допомогою, проходити обстеження та курс лікування. У зв`язку з цим він витратив 33 200 грн. Також йому повинна бути відшкодована шкода у зв`язку з втратою ним працездатності в розмірі 227 984,90 грн (виходячи з мінімального розміру заробітної плати - 4 173 грн) за період з 22 лютого 2015 року й до дня ухвалення судом касаційної інстанції остаточного судового рішення - 10 вересня 2019 року. Крім того, він витратив 77 000 грн за надання професійної правничої допомоги. Тому вказані кошти підлягають стягненню на його користь. 
 
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 16 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 189 077,43 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. При вирішенні цього питання суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У 2020 році встановлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі з 01 січня - 4 723 гривні. Строк перебування позивача під кримінальним переслідуванням складає 40 місяців та 1 день, з 22 лютого 2015 року (день повідомлення йому про підозру) по 23 червня 2018 року (дата набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2018 року). Заявивши вимогу про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 500 000 грн, позивач не довів, що йому було завдано такої шкоди в зазначеному розмірі, тому підстави для визначення йому відшкодування моральної шкоди в розмірі, більшому, ніж гарантовано Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», немає. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що на час повідомлення йому про підозру він був працевлаштований і притягнення його до відповідальності заважало йому працювати. Також позивач не довів, що у зв`язку з перебуванням під слідством і судом погіршився стан його здоров`я.
 
06 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про стягнення на його користь 189 077,43 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки загальний строк перебування його під слідством і судом складає 54 місяці та 19 днів (з часу повідомлення йому про підозру до ухваленням Верховним Судом остаточного рішення за скаргою прокурора), а не 40 місяців і 1 день (з часу повідомлення йому про підозру до набрання законної сили ухвалою апеляційного суд, якою було скасовано вирок місцевого суду стосовно нього), як безпідставно вважали суди попередніх інстанцій. На підтвердження погіршення його здоров`я він надавав медичні документи і квитанції про оплату медичних послуг. Крім того, суди необґрунтовано відмовили йому у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, тому що в матеріалах справи є достатньо відомостей, які підтверджують надання йому такої допомоги, а визначений розмір понесених ним витрат є співмірним із складністю справи. Крім того, ця справа містить виключну правову проблему, оскільки існує неоднакове застосування судами норм права. Так, у справі № 296/241/18 суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахував строк продовження розгляду кримінальної справи стосовно позивача судом касаційної інстанції, так як під час такого розгляду моральні страждання позивача продовжувалися. Однак в цій справі суди дійшли протилежного висновку.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій застосували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) про те, що на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» особа, якій завдано шкоди внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, посилаючись на вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, вказав, що визначаючи строк перебування позивача під судом і слідством, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що його початком є день пред`явлення обвинувачення позивачу. Проте, вважаючи, що останнім днем перебування позивача під слідством і судом є дата постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про залишення без змін ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 17 квітня 2013 року про закриття кримінального провадження відносно позивача, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що правильним останнім днем є день набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду Житомирської області про закриття кримінального провадження відносно нього.
 
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц є чітким, актуальним та незмінним (тобто відсутні судові рішення Верховного Суду про відступлення від цього висновку). За таких обставин доводи заявника про існування виключної правової проблеми в цій справі є неспроможними. Той факт, що у справі № 296/241/18 суд першої інстанції врахував строк продовження розгляду кримінальної справи стосовно позивача судом касаційної інстанції, не свідчить про систематичне неоднакове застосування судами одних і тих же норм права. Під час апеляційного провадження у справі № 296/241/18 суд апеляційної інстанції не перевіряв цього висновку місцевого суду, тому що доводів щодо його неправильності в апеляційній скарзі не було зазначено, а в касаційному порядку справа не переглядалася.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність вказаних обставин.
 
Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суди попередніх інстанцій застосували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Встановивши, що позивач не надав належних доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні його вимоги про відшкодування цих витрат.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира     від 16 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду                   від 27 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов