ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6901/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Єгорової Н.М. ,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
при секретарі            - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство внутрішніх справ, про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИЛА:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство внутрішніх справ, про визнання протиправною та скасування постанови № ВП 60875672 від 26 лютого 2020 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є саме факт виконання рішення суду у повному обсязі. Підкреслив, що зазначена у поданні описка щодо строку вислуги років позивача, яка стала підставою для відмови у призначенні пенсії за вислугу років позивачу не могла бути перевірена державним виконавцем у межах виконавчого провадження ВП № 60875672, оскільки до компетенції останнього відноситься лише встановлення відповідності та послідовності дій боржника, направлених на виконання судового рішення  згідно вимог виконавчого листа.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України задоволено, на виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист, який в подальшому пред`явлено до виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази виконання Міністерством внутрішніх справ України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2019 року у повному обсязі , а відтак, у державного виконавця не було достатніх правових підстав для закінчення виконавчого провадження у справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому вказує на те, що відповідач правомірно прийняв оскаржувану постанову у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документу у повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано дії Міністерства внутрішніх справ України    та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо відмови у оформленні документів та подання про призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 для направлення ГУ ПФУ в м. Києві протиправними, зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та Міністерство внутрішніх справ України оформити всі необхідні документи і подання про призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 та направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до постанови ПФУ "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 30 січня 2007 року       № 3-1.
При цьому, 18 листопада 2019 року на виконання рішення, Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі № 640/1848/18.
16 грудня 2019 року    державним виконавцем відділу примусового виконанні рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60875672.
Поряд з викладеним суд встановив, що 19 лютого 2020 року Міністерство внутрішніх справ України звернулося до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закінчення виконавчого провадження,    яке мотивовано тим, що    ще до відкриття виконавчого провадження, а саме 09 грудня 2019 року останнім надіслано до головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання про призначення пенсії від 06 грудня 2019 року. До заяви останнім було додано подання про призначення пенсії, заяву про призначення пенсії.
Крім того, 26 лютого 2020 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі    п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
На підставі встановлених вище обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що формальне недбальство, вчинене департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не може ставитися у провину державному виконавцю, оскільки останнім    вчинено всі необхідні дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак оскаржувана постанова є правомірною, у зв`язку з чим, позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є    Закон України від 02.06.2016          року №1404-VIII «Про виконавче провадження»    (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до    ст. 1 Закону № 1404-VIII    виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією України, цим    Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього    Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1    ст. 5 Закону №1404-VIII    встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим    Законом    випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються    Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до п. 1, 5 ч. 1    ст. 3 Закону №1404-VIII    підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених    законом    випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених    законом    або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Згідно ч.1    ст. 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються    Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39    Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Тобто підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є саме факт виконання рішення суду у повному обсязі.
Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, виконавчим листом від 18 листопада 2019 року зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та Міністерство внутрішніх справ України оформити всі необхідні документи і подання про призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 та направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до постанови ПФУ "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 30 січня 2007 року       № 3-1.
Так, згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Міністерством    внутрішніх справ України в м. Києві було додано заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років та сформовано подання про призначення пенсії №697 від 06 грудня 2019 року, в якому зазначено, що вислуга років позивача станом на 02 вересня 2015 року для призначення пенсії складає 27 років, 07 місяців 00 днів, в тому числі в календарному обчисленні - 21 рік 01 місяць 01 день, в тому числі у пільговому обчисленні - 06 років 05 місяців 29 днів (згідно наказу ГУ МВС України №735 о/с від 28 серпня 2015 року).
На підставі поданих документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст. 12 Закону України «про пенсійне забезпечення».
Як було встановлено судом першої інстанції, у поданні містилася помилка щодо вислуги років позивача, оскільки, згідно із витягу з наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 08.05.2018 №21 о/с щодо особового складу, вислуга років підполковника міліції ОСОБА_1 в календарному обчисленні складає 23 роки 09 місяців 15 днів.
Разом з тим, як було вірно наголошено судом першої інстанції, зазначена у поданні описка щодо строку вислуги років позивача, яка стала підставою для відмови у призначенні пенсії за вислугу років позивачу не могла бути перевірена державним виконавцем у межах виконавчого провадження ВП №60875672, оскільки до компетенції останнього відноситься лише встановлення відповідності та послідовності дій боржника, направлених на виконання судового рішення    згідно вимог виконавчого листа.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що викладені апелянтом обставини невірного зазначення працівниками ГУ МВС в м. Києві вислуги років позивача у поданні про призначенні пенсії ОСОБА_1 не можуть ставитися у провину державному виконавцю, оскільки останнім    вчинено всі необхідні дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак оскаржувана постанова є правомірною, у звя`зку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

                    Суддя-доповідач                                                            Н.М. Єгорова

Судді                                                                                 Є.О. Сорочко
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов