Постанова
іменем України
8 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 477/2424/17
провадження № 51-3423 км 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника               ОСОБА_6 на вирок Миколаївського апеляційного суду від 16 квітня 2020 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017150230001230, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Запоріжжі, зареєстрований на                                      АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України  (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 грудня                  2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання                            з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у таємному викрадені чужого майна, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному                     з проникненням в інше приміщення за таких обставин. 
Так, 12 жовтня 2017 року приблизно о 23:10 ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , збивши за допомогою лому навісний замок з металевої двері котельної, розташованої у адміністративній будівлі Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області, що знаходиться по вул. Ювілейній, 9 у смт. Первомайське Вітовського району Миколаївської області, незаконно проникли до вказаного приміщення, звідки таємно викрали мотокосу, чим спричинили селищній раді матеріальну шкоду на загальну суму 3 989 грн. 
Після цього, 13 жовтня 2017 року приблизно о 00:10 ОСОБА_7 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , частково пошкодивши за допомогою домкрату, викрутки та лому металеву решітку, відкрили верхню частину вікна та незаконно проникли до продовольчого магазину, що знаходиться по АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрали належне потерпілій ОСОБА_10 майно на загальну суму 23 683,50 грн.
16 квітня 2020 року Миколаївський апеляційний суд виключив з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як осіб, з якими ОСОБА_7 вчинив злочини, передбачені                ч. 3 ст. 185 КК, та ухвалив вважати встановленим, що ОСОБА_7 вчинив вказані злочини з іншими особами, кримінальне провадження відносно яких виділено в окреме провадження.                     
Скасував вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК, та ухвалив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк           4 роки. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017)  у строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення                 з 20 жовтня 2017 року по 7 грудня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, звільнивши останнього від його відбування                 з випробуванням. Зазначає, що з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень                            ст. 75 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 вважав доводи касаційної скарги захисника необґрунтованими та просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, в якій не заперечується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 185 КК.
Разом із тим, доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, та можливості звільнення останнього на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження                                   за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з матеріалів справи, переглянувши вирок місцевого суду                               в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи прокурора, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, а тому обґрунтовано визнав рішення місцевого суду про застосування ст. 75 ККнеправильним та задовольнив вимоги сторони обвинувачення.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі  ст. 75 КК, апеляційний суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, урахував конкретні обставини справи, характер та обсяг протиправних дій засудженого, котрий вчинив крадіжки з проникненням у приміщення, у короткий проміжок часу, ретельно готувався до їх вчинення, діяв за попередньою змовою з іншими особами, що свідчить про стійку антисоціальну поведінку та його небезпечність для суспільства, крім того, шкоду не відшкодував, не має стійких соціальних зв`язків.
З огляду на такі обставини у їх поєднанні, а також на поведінку засудженого, його посередню характеристику, апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням суперечить загальним засадам покарання і не забезпечить досягнення його мети.
При цьому, суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою дані про особу винного, котрий є особою молодого віку, раніше не судимий, та правильно погодився з розміром призначеного ОСОБА_7 місцевим судом покарання за  ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, що є наближеним до мінімального у межах санкції вказаної норми, та яке за своїм видом і розміром ніяким не оспорювалося. 
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду                              і доводили необхідність зміни вироку апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника відсутні.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Миколаївського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                         ОСОБА_3