ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 листопада 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/540/20
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1181/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарями – Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В. 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Чернігівська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 березня 2020 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення 06.03.2020)  у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,
                                       В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення. В обгрунтування позову посилалась на те, що вона як власник на праві спільної часткової власності об`єкту нерухомості, розміщеного по АДРЕСА_1 , отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га відповідно до рішення Чернігівської міської ради від 30.05.2019 № 42/VІІ-18. Такий проект було розроблено та зареєстровано в Державному земельному кадастрі 05.11.2019 за номером НВ-7415293452010. Підпунктом 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2019 № 49/VІІ-18 встановлено орендну плату за користування вищезазначеною земельною ділянкою, яка відноситься до категорії земель промисловості, на рівні 12 відсотків від її нормативної грошової оцінки.
Позивач зазначає, що встановлений відсоток плати за землю є завищеним, не обґрунтованим, та неможливим користуванням в подальшому не тільки об`єктом нерухомості, але й самою земельною ділянкою. При цьому посилається на пп. 14.5.4 Положення, в якому розмір орендної плати за землі промисловості встановлений на рівні 3 відсотків від нормативної грошової оцінки.
У позові ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати підпункт 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради № 49/VІІ-18 від 24.12.2019 щодо визначення орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1200 га, кадастровий номер 7410100000:01:011:0358, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , на рівні 12 відсотків від нормативної грошової оцінки.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.03.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки землі. Враховуючи Положення про плату за землю, затверджене рішенням Чернігівської міської ради від 30.01.2015, зі змінами та доповненнями, з урахуванням Регламенту Чернігівської міської ради VII скликання, матеріалів комісій ради, у тому числі профільної із земельних відносин, а також вимог податкового законодавства, у відповідності до підпункту 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2019 № 49/VІІ-18 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам», ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано в оренду до 24.12.2024 земельну ділянку (кадастровий номер 7410100000:01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, встановлено розмір орендної плати рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки. З урахуванням пункту 13 Типової форми договору оренди землі, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220, розмір орендної плати переглядається з періодичністю за погодженням сторін договірних відносин. Сторони договірних відносин не обмежені у внесенні змін та доповнень до договору оренди землі при його укладенні.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.03.2020, та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення є незаконним, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, судом не досліджено всі обставини справи.
Заявник посилається, що звертаючись до суду з позовом позивачка не просила суд визнавати протиправним та скасовувати якесь рішення Чернігівської міської ради чи скасувати пункт рішення в цілому, а просила визнати протиправним та скасувати підпункт 1.1 пункту 1 спірного рішення тільки щодо визначення орендної плати за земельну ділянку на рівні 12 відсотків від нормативної грошової оцінки. 
В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду зазначає, що питання права позивача на оренду земельної ділянки відповідачем не оспорюється та вже вирішено в позасудовому порядку, а тому мотиви суду про наявність такого права, наведені у судовому рішенні, є недоречними. Вважає, що суд першої інстанції взяв до уваги докази та позицію сторони відповідача, поклавши їх в основу судового рішення, при цьому позбавив позивача права на участь у судових засіданнях та можливості подавати докази, помилково вважаючи справу малозначною.
ОСОБА_1 у скарзі зазначає, що п. 11.02 Положення про плату за землю в редакції, чинній на час прийняття Чернігівською міською радою оспорюваного підпункту 1.1 п.1 рішення від 24.12.2019 №49/VІІ-18, розмір орендної плати за землі, які відносяться до категорії земель промисловості, затверджений на рівні 3% від нормативно грошової оцінки. Єдиним випадком, коли встановлюється розмір орендної плати за такі землі на рівні 12% від їх нормативної грошової оцінки, це якщо основні, підсобні і допоміжні будівлі та споруди землекористувача розміщуються на землях природно-заповідного фонду. Встановлений рішенням Чернігівської міської ради від 30.01.2015 розмір орендної плати на рівні 3% є таким, який діє і на сьогодні, а тому посилання в судовому рішенні на норми Податкового кодексу є невірним. Крім того, заявник вважає, що порушено процедуру підготовки проекту рішення ради від 24.12.2019 №49/VІІ-18.
У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Вказує, що земельна ділянка промислового використання за період часу набуття об`єкту нерухомості і на даний час використовується позивачем на бездоговірній основі, проте земельна ділянка належить до земель комунальної власності і за її використання потрібно сплачувати орендну плату. Рішенням Чернігівської міської ради від 30.01.2015 «Про місцеві податки» зі змінами та доповненнями встановлено на території міста Чернігова місцеві податки та затверджено їх розміри. При прийнятті рішення 24.12.2019 №49/VІІ-18 в тому числі щодо визначення розміру орендної плати, яка підлягає сплаті за користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, була дотримана процедура прийняття рішення та воно відповідає вимогам закону та прийнятим раніше рішенням ради.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04.06.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.03.2020 скасовано.  Позов ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено.
Визнано протиправним та скасовано підпункт 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради № 49/VII-18 від 24.12.2019 щодо визначення орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1200 га, кадастровий номер 7410100000:01:011:0358, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , на рівні 12 відсотків від нормативної грошової оцінки.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що всупереч статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу було встановлено розмір орендної плати 12 відсотків нормативної грошової оцінки, в той час як іншим землекористувачам за аналогічну категорію земель, в тому числі суміжним землекористувачам та попередньому землекористувачу (землі промисловості), встановлено орендну плату на рівні 3 відсотків нормативної грошової оцінки.
Постановою Верховного Суду від 02.09.2020 касаційну скаргу Чернігівської міської ради задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 04.06.2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У своїй постанові Верховний Суд зазначив, що рішення апеляційного суду не містить найменування землекористувачів, відомостей про їхні земельні ділянки та розмір ставки орендної плати, яка встановлена їм на рівні 3 % від нормативної грошової оцінки землі встановлено за землі промисловості, не надано оцінки розміру орендної плати за користування земельними ділянками іншими співвласниками нерухомого майна (приміщення), яке знаходиться у спільній частковій власності, залишено поза увагою витяги з протоколів засідань постійних комісій Чернігівської міської ради відносно затвердження проектів землеустрою, надання земельних ділянок, якими визначено розмір орендної плати на рівні 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, достовірно не встановлено наявності чи відсутності дискримінаційних та/або антиконкурентних дії органу місцевого самоврядування під час визначення позивачу ставки орендної плати за землю, на якій розміщені виробничі будівлі, суб`єктивні чинники, а також критерії, якими рада керувалася під час прийняття оскарженого рішення щодо встановлення позивачу розміру орендної плати за землю, а тому висновок апеляційного суду про наявність підстав для визнання протиправним рішення міської ради є передчасним. Крім того, судом апеляційної інстанції не досліджено питання ведення позивачем господарської діяльності на земельній ділянці, з приводу розміру орендної плати за яку виник спір між сторонами, що є необхідним для вирішення питання про юрисдикцію суду з розгляду спору, що виник між сторонами, та з урахуванням заявлених позовних вимог, що може вплинути на правильність вирішення цього спору в порядку цивільного судочинства.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2018 ОСОБА_1 придбала у ДП «ЧПК-Трейд-01» ВАТ «Чернігівський плодоовочевий комбінат» 2/15 частини у праві спільної часткової власності на об`єкти нерухомості, загальною площею 981,9 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Підпунктом 1.7 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 30.05.2019 № 42/VІІ-18 ОСОБА_1 на підставі її заяви надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з подальшою передачею земельної ділянки в оренду.
Виготовлений на замовлення позивача проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки було передано на розгляд Чернігівської міської ради.
Фактично ОСОБА_1 земельна ділянка промислового призначення за період з часу набуття права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 і до моменту розгляду справи судом використовувалася на бездоговірній основі.
Питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передання в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки (кадастровий номер 7410100000:01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 було включено до проекту рішення грудневої сесії ради 2019 року. При цьому у проекті рішення запропоновано встановити розмір орендної плати на рівні 3 % нормативної грошової оцінки землі.
Згідно з витягами з протоколів № 48 від 17.12.2019, № 50 від 18.12.2019, № 65 від 18.12.2019, № 45 від 17.12.2019, № 48 від 19.12.2019 засідань постійних комісій Чернігівської міської ради вирішено по пункту 1.1 (щодо затвердження проектів землеустрою, надання земельних ділянок) – встановити розмір орендної плати на рівні 12 % нормативної грошової оцінки.
24.12.2019 Чернігівською міською радою було прийнято рішення № 49/VII-18, пунктом 1.1 якого ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передання в оренду строком до 24.12.2024 земельної ділянки (кадастровий номер 7410100000:01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; встановлено розмір орендної плати на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки землі.
У проекті договору оренди земельної ділянки № 4586, направленому для укладення ОСОБА_1 , у пункті 9 встановлено розмір орендної плати – 12 відсотків нормативної грошової оцінки землі, що становить 75 029, 76 грн на рік.
Встановлено, що для попереднього власника (ДП «ЧПК-Трейд-01» ВАТ «Чернігівський плодоовочевий комбінат») об`єкту нерухомості, розміщеного на спірній земельній ділянці, було визначено розмір збитків з урахуванням розміру орендної плати за земельну ділянку на 2015-2018 роки – 3 % нормативної грошової оцінки, який було встановлено на підставі, зокрема у пункті 13.5.4 Положення «Про плату за землю», затвердженого рішенням міської ради від 30.01.2015 «Про місцеві податки» зі змінами і доповненнями. Такий же розмір орендної плати встановлено за землі промисловості для інших землекористувачів, зокрема у проекті рішення Чернігівської міської ради №49/VII.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки землі. Враховуючи Положення про плату за землю, затверджене рішенням Чернігівської міської ради від 30.01.2015, зі змінами та доповненнями, з урахуванням Регламенту Чернігівської міської ради VII скликання, матеріалів комісій ради, у тому числі профільної із земельних відносин, а також вимог податкового законодавства, у відповідності до підпункту 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2019 № 49/VІІ-18 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам», ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано в оренду до 24.12.2024 земельну ділянку (кадастровий номер 7410100000:01:011:0358), площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, встановлено розмір орендної плати на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки. З урахуванням пункту 13 Типової форми договору оренди землі, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220, розмір орендної плати переглядається з періодичністю за погодженням сторін договірних відносин. Сторони договірних відносин не обмежені у внесенні змін та доповнень до договору оренди землі при його укладенні.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог враховуючи наступне.
За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 Земельного кодексу України).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини 1 статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 зазначеного Закону).
Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Як убачається із матеріалів справи, позивач просив, зокрема, визнання протиправним та скасування рішення. В обгрунтування позову посилалась на те, що вона як власник на праві спільної часткової власності об`єкту нерухомості, розміщеного по АДРЕСА_1 , отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га відповідно до рішення Чернігівської міської ради від 30.05.2019 № 42/VІІ-18. Як на підставу позову посилалася, що орган місцевого самоврядування, встановивши у спірному рішенні ставку орендної плати – 12 % від нормативної грошової оцінки землі, хоча при цьому для інших суб`єктів господарювання встановлено меншу ставку орендної плати за користування земельними ділянками з таким самим цільовим призначенням, створив для позивача дискримінаційні умови господарської діяльності порівняно з іншими суб`єктами господарювання, порушив права та інтереси позивача, оскільки вбачається вибірковість, несправедливе та явно упереджений підхід до визначення орендної плати в залежності від особи, разом з тим заборонено дискримінацію з боку органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Згідно з підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Як вбачається, судом першої інстанції залишено поза увагою, що з урахуванням предмету та підстав заявленого позову, предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують факт застосування відповідачем різних умов (розмірів орендної плати менш ніж 12   % від нормативної грошової оцінки) при наданні в оренду земельних ділянок іншим суб`єктам для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Як вбачається з наданих до матеріалів справи рішення Чернігівської міськради щодо передачі в оренду земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 , якими встановлювалися різні відсоткові ставки орендної плати за земельні ділянки з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з подальшою передачею земельної ділянки в оренду за період 2016 – 2020 роки з однаковою метою оренди.
Також, судом апеляційної інстанції враховано, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності(а.с. 116 т. 2), відповідно до наданої інформаційної довідки Чернігівської міської ради(а.с. 160 т. 2) відомості або документальне підтвердження використання ОСОБА_1 , земельної ділянки по АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням  для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості як суб`єктом підприємницької діяльності як фізичною особою, до виконавчих органів міської ради не надавалися.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про захист економічної конкуренції" цим законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією.
За змістом статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація (яка, є однією з форм дискримінації) – ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.
Згідно зі статтею Закону України "Про захист економічної конкуренції" економічна конкуренція (конкуренція) – змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.
За змістом частини першої та абзацу восьмого частини другої статті 15 вказаного Закону антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.
Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, є дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.
Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 3 частини першої статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції").
Відповідно до положень частини 2 статті 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.
Під час розгляду справи по суті було встановлено, що у відповідача відсутні будь-які правила, положення чи методики визначення ставок орендної плати, також відповідач не надав матеріали опрацювання заяви позивача компетентними постійними комісіями міської ради; у кожному випадку, у тому числі й стосовно позивача, рішення щодо розміру ставки орендної плати приймалося відповідачем індивідуально, з різними для орендарів результатами, при цьому без зазначення чітких критеріїв, за якими визначається ставка орендної плати; встановлення для позивача розміру орендної плати в розмірі вищому ніж іншим суб`єктам господарювання призвело до створення йому нерівних умов у конкуренції порівняно з ними, оскільки такі дії сприяють збільшенню витрат, пов`язаних зі сплатою оренди за земельну ділянку, а відтак дорожчанню продукції, зменшенню рівня прибутковості тощо.
Отже, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник Чернігівської міської ради не спростував, що відсутні єдині ставки орендної плати для суб`єктів господарювання, які здійснюють аналогічні види діяльності (використовують земельні ділянки за однаковим видом цільового призначення) та як наслідок встановлення для таких суб`єктів господарювання різних ставок орендної плати, в результаті чого одні з них отримують більш сприятливі умови конкуренції порівняно з іншими, суперечить нормам конкурентного законодавства, так як вказані обставини призводять до створення суб`єктам господарювання нерівних умов діяльності порівняно з конкурентами, які діють на одному товарному ринку.
  За таких обставин, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 було встановлено розмір орендної ставки за користування земельною ділянкою у розмірі 12 % від діючої нормативної грошової оцінки землі, тобто створювалися дискримінаційні умови ведення господарської діяльності у порівнянні з іншими суб`єктами господарювання, які отримали в оренду у м. Чернігові в оренду земельні ділянки за аналогічним цільовим призначенням у м. Чернігів, та яким було встановлено менший розмір орендної ставки від діючої нормативної грошової оцінки землі.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – Суд) як джерело права.
  У пунктах 127, 128 рішення Суду від 14.06.2007 у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» Суд нагадав, що "закон" має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (див., наприклад, Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, paragraphs 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, paragraph 48, 29 March 2005). Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано (див., Groppera Radio AG and Others v. Switzerlend, judgment of 28 March 1990, A no. 173, p. 26 paragraph 68).
До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання (див., серед інших рішень, Amann v. Switzerland [GC], no. 27798/95, ECHR 2000-II, paragraphs 55 and 56; Rotari v. Romania [GC], no 28341/95, ECHR 2000-V, paragraphs 55-63).     
Згідно з витягами з протоколів №48 від 17 грудня 2019 року, №50 від 18 грудня 2019 року, №65 від 18 грудня 2019 року, №45 від 17 грудня 2019 року, №48 від 19 грудня 2019 року засідань постійних комісій Чернігівської міської ради вирішено по пункту 1.1 – встановити розмір орендної плати на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки (а.с. 81-85 т. 1).
З викладеного вбачається, що за пропозиціями постійних комісій Чернігівської міської ради для позивачки було збільшено розмір орендної плати за земельну ділянку з трьох до дванадцяти відсотків нормативної грошової оцінки. При цьому обґрунтування такого збільшення в матеріалах справи відсутні.
Допускаючи занадто широке й довільне розуміння (тлумачення) дискреції у питанні визначення ставки орендної плати під час прийняття рішення від 24.12.2019 №49/VII-18 в частині встановлення розміру орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер 7410100000:01:011:0358 Чернігівська міська рада не врахувала допустимих законних меж своїх повноважень та об`єктивних і розумних критеріїв для убезпечення позивача від свавілля, несправедливості, непрогнозованості свого рішення.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з позицією представника відповідача про те, що позивачка як фізична особа, яка не є приватним підприємцем та не здійснює будь-яку діяльність як фізична особа-підприємець фактично користується землями промисловості не за їх цільовим призначенням, оскільки  відповідно до ст.ст. 319, 320 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.
Гл. 58 ЦКУ визначено загальні положення, що регулюють відносини за договором оренди, сторонами якого можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Параграф 5 гл. 30 р. VI ГКУ регулює відносини оренди, що виникають між суб`єктами господарювання.
Таким чином, слід зазначити, що реалізація фізичною особою права щодо здачі власного нерухомого майна в оренду може здійснюватися як у межах підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем), так і поза підприємницькою діяльністю (без реєстрації фізичною особою-підприємцем).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою цього позову є саме порушення Чернігівською міськрадою конкурентного законодавства під час встановлення ставки орендної плати позивачеві, саме ці обставини підлягають дослідженню судом під час розгляду цієї справи, крім того положення п. 4 ч.2 ст. 264 ЦПК України, передбачають, що під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, слід дійти висновку, що посилання представника відповідача, що розмір орендної плати позивачеві був встановлений саме з врахуванням, що вона як фізична особа, не використовує частину приміщення для здійснення господарської діяльності, не зареєстрована, як ФОП не може бути підставою для встановлення  найвищого відсотку орендної плати з підстав зазначених вище.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які  зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, встановлені фактичні обставини справи та надані сторонами докази на їх підтвердження,  апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. 
Враховуючи зазначені положення, з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у  розмірі 840 грн 80 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, 1261 грн 20 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, матеріали справи містять Договір про надання юридичних послуг від  15.01.2020 (а.с. 8 т. 1) укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кашуба М.О., згідно якого виникають цивільно-правові відносини у сфері надання юридичних послуг. Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату винагороду за надання правової допомоги 8000 грн. Крім того, до матеріалів справи надано копію посвідчення адвоката Кашуба М.О., та копію свідоцтва № НОМЕР_1 на право заняття адвокатською діяльністю (а.с. 9 т. 1), розрахунок вартості наданих послуг відповідно до договору (а.с. 10 т. 1), квитанцію № 049574 від 22.01.2020 про сплату 4000,00 грн, в якій найменування послуги зазначено: юридичні послуги згідно договору (а.с. 11 т. 1).
Також, до суду апеляційної інстанції надано розрахунок вартості наданих послуг відповідно до договору від 15.01.2020 (а.с. 223 т. 2), квитанцію № 049579 від 10.11.2020 про сплату 2000,00 грн, в якій найменування послуги зазначено: юридичні послуги згідно договору (а.с. 224 т. 2). 
Ураховуючи те, що позов задоволено, а також співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, заявлений розмір витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4000,00 грн у суді першої інстанції та 2000,00 грн у суді апеляційної інстанції є обґрунтованими, які слід стягнути з Чернігівської міської ради на  користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 березня 2020 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати пп. 1.1 п. 1 рішення Чернігівської міської ради від 24.12.2019 №49/VII-18 в частині встановлення розміру орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер 7410100000:01:011:0358, площею 0,1200 га, розміщеної по АДРЕСА_1 , на рівні 12 відсотків від нормативної грошової оцінки.
Стягнути з Чернігівської міської ради (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Магистрацька, буд. 7, код ЄДРПОУ 34339125) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи, 6000 (шість тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 10.11.2020.

                Головуючий                                                        Судді :