22-ц/804/2323/20 
                                                                                242/120/20 
                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
   
      16 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.
суддів  Лопатіної М.Ю., Биліни Т.І.
секретар Сидельнікова А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 242/120/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Молчанова Наталія Володимирівна,  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні,
                                                               ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, звільнився 21.03.2019 р. на підставі ст..38 КЗпП України за власним бажанням. На момент звільнення розрахунок проведено не було, тому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 21000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 73892,00 грн., судові витрати та витрати за надання правової допомоги в розмірі 12507,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. 
12.02.2020 р. представником позивача надано заяву про зменшення позовних вимог, а саме: про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 21000,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 73892,00 грн., судових витрат.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
З даним рішенням не погодився позивач і оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилався на те, що суд не повно з`ясував обставини  справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
До суду сторони не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.   

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

    Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що  вони є частково обгрунтованими.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.        

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнений 21.03.2019 р.
Надано розрахунковий лист за січень 2019 р., відповідно до якого заборгованість підприємства на кінець місяця складає 11059,38 грн.
   16.12.2019 р. було зроблено адвокатський запит про витребування довідки про розмір заробітної плати, розмір середньоденної заробітної плати, видачу наказів про прийняття та звільнення та 18.12.2019 р. направлено на адресу відповідача.
    Надано Договір про надання правової допомоги № 06/12/2019 від 13.12.2019 р., розрахунок витрат на правову допомогу по договору та акт наданих послуг від 08.01.2020 р. всього на загальну суму 12507,00 грн.
   Надано квитанцію про оплату 500,00 грн. за Договором про надання правової допомоги.
   Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів: 
- Довідки про розмір заборгованості по заробітній платі позивача;
- Довідки про розмір середньоденної і середньомісячної заробітної плати позивача.
Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач не отримав ухвалу суду про витребування доказів і тому вказані письмові документи не були додані до матеріалів справи і не вивчалися судом.

   Згідно з витягом з карткового рахунку позивача, який надано ГУ з обслуговування клієнтів вбачається, що позивач в лютому і березні 2019 року отримав заборгованість по заробітній платі за листопад 2018 року і за грудень 2018 року в сумі 2000 грн., а тому заборгованість по заробітній платі позивача складає 9059, 38 грн. Це підтверджується такими письмовими доказами: 
- розрахунковий лист за січень 2019 р., відповідно до якого заборгованість підприємства на кінець місяця складає 11059,38 грн.;
-   витяг з карткового рахунку позивача, який надано ГУ з обслуговування клієнтів.

       З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу позивача, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, частково задовольнити вказані позовні вимоги і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9059, 38 грн.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
            Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
            Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві апеляційний суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в Постанові від 17 березня 2020 року провадження № № 61-25562св18 справа № 569/6583/16-ц.
              Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
                Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

                З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, частково задовольнити вказані позовні вимоги і стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 9059,38 грн., застосовуючи  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
               На підставі вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн.
   
              Керуючись ст. 376, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд                 

                                                              ПОСТАНОВИВ:

            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Селидівського міського суду Донецької області скасувати.
            Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 9059,38 грн. (дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять грн. 38 коп.). 
            Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 9059,38 грн. (дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять грн. 38 коп.). 
             Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 (п`ятсот) грн.
В задоволенні решти частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» в дохід держави судовий збір у сумі 1681 гривні 60 копійок.
             Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

           Судді