Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 235/3051/18
провадження № 61-6599св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач  - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
треті особи: Покровська районна державна адміністрація (відділ реєстрації), Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року у складі судді Величко О. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Агєєва О. В., Дундар І. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест»(далі - ТОВ «Бета-Агро-інвест») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання договору оренди недійсним та визнання укладеною додаткову угоду, посилаючись на те, що 20 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, зареєстрований цього ж дня у Красноармійському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», за умовами якого товариству передано в оренду земельну ділянка загальною площею 6,5623 га, кадастровий номер 1422781600:12:000:0537, яка розташована на території Іванівської сільської ради Красноармійського району Донецької області. Пунктом 8 зазначеного договору передбачено, що його укладено на строк 10 років, після закінчення якого орендар має переважне право поновлення його дії на новий строк, для чого повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Скориставшись своїм переважним правом поновлення дії договору, товариство направило орендодавцю повідомлення від 20 червня 2017 року з проектом додаткової угоди, однак 21 липня 2017 року отримало заяву, в якій ОСОБА_1 невмотивовано відмовився від продовження строку дії договору. 31 липня 2017 року воно повторно направило орендодавцю лист, в якому запропонувало нові, покращені умови договору оренди, однак відповіді не отримало і продовжило користуватися земельною ділянкою, сплачуючи ОСОБА_1 орендну плату. В подальшому за договором оренди землі від 01 грудня 2017 року ОСОБА_1 передав зазначену земельну ділянку в оренду ФОП ОСОБА_2 , чим порушив переважне право ТОВ «Бета-Агро-інвест» на поновлення дії договору. Враховуючи викладене, ТОВ «Бета-Агро-інвест» просило визнати недійсним договір оренди землі від 01 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП     ОСОБА_2 , визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 20 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бета-Агро-інвест».
 
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2018 року, з урахуванням ухвали цього суду від 02 листопада 2018 року про виправлення описки, до участі у справі як третю особу залучено Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області. 
 
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2018 року до участі у справі як третю особу залучено Покровську районну державну адміністрацію (відділ реєстрації). 
 
У відзиві на позовну заяву ФОП ОСОБА_2 заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що договір оренди землі від 20 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Бета Агро-інвест», було припинено 20 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, і ОСОБА_1 не виявив бажання поновлювати його на новий строк з попереднім орендарем. Листами від 20 жовтня 2017 року та від 23 жовтня 2017 року ТОВ «Бета Агро-інвест» повідомило ОСОБА_1 про припинення господарської діяльності на його земельній ділянці та про подання до податкових органів інформації про зменшення орендованих земель, за які товариство сплачувало податки. ТОВ «Бета Агро-інвест» повернуло земельну ділянку орендодавцю. Укладений між ним та ОСОБА_1 договір оренди землі від 01 грудня 2017 року відповідає вимогам закону. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 
 
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки передбачене статтею 33 Закону України «Про оренду землі» переважне право ТОВ «Бета-Агро-інвест» на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося у зв`язку з недосягненням домовленості з ОСОБА_1 щодо орендної плати та інших істотних умов договору. Правові підстави для визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди землі від 01 грудня 2017 року відсутні, так як при його укладенні дотримано письмової форми, він пройшов відповідну державну реєстрацію, містить всі істотні умови. Крім того, вказаний договір було укладено після закінчення строку дії попереднього договору оренди землі від 20 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Бета-Агро-інвест».
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Бета-Агро-інвест» залишено без задоволення, а рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
27 березня 2019 року ТОВ «Бета-Агро-інвест» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ТОВ «Бета-Агро-інвест» мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили у повному обсязі доказів і не звернули уваги на те, що передбачене статтею 777 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтею 285 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтею 33 Закону України «Про оренду землі» переважне право зводиться до того, що сумлінний орендар має пріоритет перед іншими бажаючими на укладання договору оренди на новий строк або на тих самих умовах, що існували, або на нових умовах. При цьому власник майна повинен запропонувати орендарю нові умови і тільки у випадку його відмови - передати майно в оренду іншій особі на тих самих умовах, що були запропоновані орендарю. Товариство виконало всі передбачені статтею 33 Закону України «Про оренду землі» умови щодо реалізації свого переважного права перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк. Натомість ОСОБА_1 не навів жодних причин відмови від продовження дії договору на новий строк та не висловив істотних умов договору, які б його влаштовували. Єдиною причиною для відмови в укладенні нових договорів оренди з позивачем є суб`єктивне бажання орендодавця укласти договір з новим орендарем.
 
У травні 2019 року ФОП ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.
 
16 квітня 2019 року справа № 235/3051/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України          (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
З урахуванням викладеного для вирішення спору, що виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Судами встановлено, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_1 як орендодавцем та ТОВ «Бета-Агро-інвест» як орендарем було укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 6,5623 га ріллі, кадастровий номер 1422781600:12:000:0537, яка розташована на території Іванівської сільської ради Красноармійського району Донецької області. Зазначений договір було зареєстровано у Красноармійському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 20 серпня 2007 року за № 040716000027. 
 
Згідно з пунктом 8 зазначеного договору його укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
 
Пунктом 43 договору оренди землі від 20 серпня 2007 року передбачено, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації.
 
Договір оренди землі між ОСОБА_1 та ТОВ «Бета-Агро-інвест» було зареєстровано в день його укладення - 20 серпня 2007 року. Тому строк дії цього договору закінчився 20 серпня 2017 року.
 
Листом від 20 червня 2017 року № 147-Д ТОВ «Бета-Агро-інвест» повідомило ОСОБА_1 про намір скористатися своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, в якому також зазначило про можливість підвищення орендної плати до 4 % від нормативної грошової оцінки землі у 2017 році та до 5 % - у 2018 році, запропонувало підписати додаткову угоду або договір оренди в новій редакції або надати свої зауваження до договору. У разі відсутності наміру поновлювати договір було запропоновано надати письмову відповідь із зазначенням такої відмови. 
 
12 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Бета-Агро-інвест» із заявою, в якій повідомив, що відмовляється від продовження строку дії договору оренди землі. Вказану заяву позивач отримав 21 липня 2017 року. 
 
Листом від 03 серпня 2017 року № 320-Д ТОВ «Бета-Агро-інвест» запропонувало ОСОБА_1 нові умови договору щодо розміру орендної плати, зокрема її підвищення до 5 % від нормативної грошової оцінки землі з 2017 року і до 6 % - з 2018 року, а також інші умови, зазначені в листі від 20 червня 2017 року № 147-Д. 
 
09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Бета-Агро-інвест» із заявою, в якій просив повернути належну йому земельну ділянку площею 6,5623 га за актом приймання-передачі. 
 
Листом від 20 жовтня 2017 року ТОВ «Бета-Агро-інвест» повідомило ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди землі та відмовою від продовження його на новий строк господарська діяльність на його земельній ділянці була припинена і вона йому повернута. 
 
Листом від 23 жовтня 2017 року ТОВ «Бета-Агро-інвест» повідомило ОСОБА_1 про те, що земельні ділянки, за якими закінчилися договори оренди землі та за якими надійшли відмови від поновлення їх на новий строк, після збирання врожаю звільненні підприємством та повернені їх власниками. Оренда плата за 2017 рік буде виплачена у встановлений строк відповідно до умов договорів та за період їх дії у 2017 році. 
 
01 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі,за умовами якого  ОСОБА_1 надав, а ФОП ОСОБА_2 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 6,5623 га ріллі, кадастровий номер 1422781600:12:000:0537, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Бета-Агро-інвест» посилалося на те, що відповідачами порушено його переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк.
 
Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).
 
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі  набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
 
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).
 
Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.
 
Так, відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
 
Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
 
Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.
 
Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.
 
Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами другою-п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.
 
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
 
Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.
 
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду      від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що після закінчення строку дії договору оренди землі від 20 серпня 2007 року орендодавець висловив своє небажання продовжувати строк дії цього договору і не підписав додаткову угоду до нього, внаслідок чого ТОВ «Бета-Агро-інвест» повернуло земельну ділянку  ОСОБА_1 та фактично визнало його відмову в поновлені договору оренди землі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки передбачене статтею 33 Закону України «Про оренду землі» переважне право ТОВ «Бета-Агро-інвест» на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося.
 
Доводи касаційної скарги ТОВ «Бета-Агро-інвест» про те, що воно виконало всі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі» умови щодо реалізації свого переважного права перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, однак ОСОБА_1 не навів жодних причин відмови від продовження дії цього договору та не висловив істотних умов договору, які б його влаштовували, не заслуговують на увагу, так як у визначений законом строк сторони договору оренди землі від 20 серпня 2007 року не дійшли згоди щодо укладення додаткової угоди до нього і орендодавець повідомив орендаря про відмову в його продовженні, що підтверджується листом від 12 липня 2017 року, який ТОВ «Бета-Агро-інвест»  отримало 21 липня 2017 року, тобто за місяць до закінчення строку дії договору.
 
Крім того, згідно з частинами восьмою, одинадцятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
 
Будучи обізнаним про волевиявлення орендодавця не продовжувати договірних відносин щодо оренди належної йому земельної ділянки, позивач не скористався своїм правом оскаржити в судовому порядку відмову (зволікання) орендодавця, а звернувся до суду з позовом лише у травні 2018 року, тобто після повернення земельної ділянки орендодавцю та укладення ним нового договору оренди землі з ФОП ОСОБА_2 .
 
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення його переважного права на продовження дії договору оренди, а також про відсутність підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, для визнання недійсним договору, укладеного 01 грудня 2017 року між  ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 235/2303/18 (провадження                  № 61-7563св19), від 24 липня 2019 року у справі № 235/4755/18 (провадження                   № 61-10788св19), від 12 березня 2020 року у справі № 235/3049/18-ц (провадження № 61-14211св19), від 27 березня 2020 року у справі № 235/3040/18 (провадження № 61-3603св19), від 01 вересня 2020 року у справі № 235/3038/18 (провадження № 61-3351св19), від 03 вересня 2020 року у справі № 235/2818/18 (провадження № 61-8899св19).
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо клопотання ТОВ «Бета-Агро-інвест» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
У жовтні 2019 року ТОВ «Бета-Агро-інвест» подало до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на те, що ця справі містить виключну правову проблему, яка полягає в нівелюванні судами переважного права оренди земельної ділянки і, як наслідок, неможливості добросовісному орендарю реалізувати його право на практиці та захистити свої порушені права. Така передача необхідна для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики. Суди не врахували правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, висловленого у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 6910/12017/17, в якій зазначено, що за наявності наміру передати майно в оренду та наявності попереднього орендаря, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, за інших рівних умов право вибору орендодавцем орендаря прямо обмежено передбаченим частиною першою статті 285 ГК України та частиною першою статті 777 ЦК України переважним правом такого попереднього орендаря, сторони попереднього договору оренди, і в першу чергу орендодавець, має право на перегляд умов попереднього договору при укладенні нового. Нові умови мають бути доведені в чіткій та конкретній формі попередньому орендарю, щоб останній міг зробити такий же чіткий і конкретний вибір - прийняти ці умови і скористатись своїм переважним правом на укладення нового договору або відмовитися від таких умов і на цьому його переважне право припиниться. Такі висновки Верховного Суду суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду            від 24 липня 2019 року у справі № 235/2303/18 та в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 235/4755/18, за якими, на думку представника заявника, достатньо невмотивованої відмови для припинення переважного права оренди попереднього орендодавця та в подальшому право орендодавця здавати земельну ділянку в оренду не обмежене. Однак у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц викладено інший висновок і суд знайшов підстави для задоволення позову. У разі прийняття до розгляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду може підтвердити або дати нову правову позицію порушеному питанню. За таких обставин висновки суду про правомірність невмотивованої відмови орендодавця щодо продовження договору оренди не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
 
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
 
При цьому справа має принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
 
Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.
 
При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.
 
Фактичні обставини і правовідносини у справах, на які посилається заявник, та у справі, яка є предметом цього касаційного перегляду, є різними.
 
Разом з тим у поданій заяві відсутні посилання на обставини справи, що по-різному тлумачаться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Отже, наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему. Тому підстави для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду указаної справи згідно зі статтею 403 ЦПК України відсутні. Враховуючи викладене, в задоволенні вищевказаного клопотання необхідно відмовити. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест»про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест»залишити без задоволення.
 
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов