Номер провадження: 22-ц/813/4995/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20767/17
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.10.2020 року                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,        
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року у складі судді Сегеди О.М.,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2012 належить 1/2 частина нежитлових приміщень першого поверху №501, загальною площею 135,9 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1 . Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належать квартири АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 . Право власності ОСОБА_2 на вказані приміщення виникло на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2007 у справі №2-10058/07, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради та визнано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення, площею 29,2 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 , а також на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2007 у справі №2-10059/07, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради та визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення горища, площею 368,5 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 . Вказані судові рішення були ухвалені суддею Приморського районного суду м. Одеси відповідачкою ОСОБА_3 , цивільною дружиною ОСОБА_2 , від якого у неї є двоє спільних дітей: ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2011 року народження. 11.04.2016 відповідачем ОСОБА_2 , як уповноваженою особою, було створено ОСББ «Успенська 17». Без його згоди, на підставі рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 та акту прийому передачі житлового будинку від 20.07.2016, буд. АДРЕСА_1 був переданий на баланс ОСББ «Успенська 17». В результаті реконструкції та будівництва в квартирах та приміщеннях по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , останній облаштував в них готель «Одеський дворик» та ресторан « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що порушує його права як власника та співвласника на користування власним майном та майном багатоквартирного будинку. Встановлення факту проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу з 2007 року дозволить йому встановити обставини незаконного отримання ОСОБА_2 у власність нерухомого майна в буд. АДРЕСА_1 та дозволить встановити незаконність проведення реконструкції приміщень. В результаті незаконних дій відповідачів йому було завдано моральну шкоду, яка виявилась у тому, що він постійно перебуває у стані хвилювання та тривоги, не виключає можливість здійснення неправомірних дій щодо нього з боку відповідачів, зазначив, що ОСОБА_2 розповсюджує щодо нього в засобах ЗМІ неправдиві відомості, чим спричиняє шкоду його діловій репутації, тому моральну шкоду він оцінює в розмірі 500000,00 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року позов залишено без задоволення. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не взяв до уваги в якості доказів звіти ФОП ОСОБА_6 від 2018 року про визначення ринкової вартості підвального приміщення, оскільки позивачем в процесі розгляду справи не були заявлені вимоги про відшкодування матеріальної шкоди. Однак з такою позицією апелянт не погоджується, адже вищевказані звіти є підтвердженням наявності шкоди та свідчать про неправомірні дії відповідачів у справі й обґрунтовують взагалі суть даного позову. Маючи достовірні відомості стосовно незаконності отримання у власність ОСОБА_2 нерухомого майна, на думку позивача, у судовому порядку підлягає встановленню факт сумісного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які з 2007 року проживають однією сім`єю. Таким чином, встановлення юридичного факту сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозволить встановити обставини незаконного отримання у власність ОСОБА_2 нерухомого майна та, як результат, дозволить ОСОБА_1 реалізувати передбачене законодавством право на судовий захист.
Позивач 06.10.2020 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина нежилих приміщень першого поверху №501, по АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2007 визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення горища, площею 368,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .
09.04.2008 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежиле приміщення горища, площею 368,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2007 визнано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення площею 29, 2 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 на праві власності належать нежитлові приміщення мансардного поверху по АДРЕСА_1 , та квартири АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
09.04.2016 співвласниками багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 створено ОСББ «Успенська 17», головою правління якого обрано ОСОБА_2 .
Вказаний багатоквартирний будинок передано на баланс ОСББ «Успенська 17», що підтверджується актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс.
Позивач вважає, що здійснивши будівельні роботи з реконструкції мансардного поверху по АДРЕСА_1 , відповідачі завдали позивачу моральної шкоди, так як житлове приміщення було переведено у не житлове та почало використовуватися в комерційних цілях. У зв`язку з цим вартість нерухомого майна позивача, що знаходиться у вказаному будинку знизилася, що призвело до значних втрат матеріального характеру та спричинило позивачу моральну шкоду. Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_2 розповсюджує в засобах ЗМІ неправдиві відомості щодо позивача, чим спричиняє шкоду діловій репутації останнього. Розмір матеріальної шкоди позивач визначив у розмірі 500000,00 грн.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України, необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12, та 81 ЦПК України.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, надані позивачем до матеріалів справи докази на підтвердження своїх позовних вимог не доводять заподіяння відповідачами позивачу моральної шкоди та не підтверджують наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів та вини останніх у її заподіянні.
Додані звіти про визначення ринкової вартості підвального приміщення, горища, частини земельної ділянки, що знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 не доводять факту спричинення позивачу моральної шкоди. Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач не заявляв.
Доводи про спричинення позивачу шкоди діловій репутації належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Заявляючи вимогу про встановлення факту проживання відповідачів однією сім`єю, позивач послався на те, що це дозволить йому встановити обставини незаконного отримання у власність ОСОБА_2 нерухомого майна.
Натомість право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_2 на підставі судових рішень, які набрали законної сили та у встановленому законом порядку позивачем не оскаржувалися.
Отже, позивачем, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, не доведено належними, допустимими та достовірними доказами заявлених ним позовних вимог, а тому, суд першої інстанції, правильно оцінивши докази по справі в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 26.10.2020.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: